Справа № 638/16188/25
Провадження № 2/638/2598/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2026 року Шевченківський районний суд міста Харкова у складі:
Головуючого судді   Цвірюка Д.В.,
за участю секретаря   Рудської В.П.,
позивача   ОСОБА_1 , 
представника позивача  ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Харківської міської ради, треті особи: державний нотаріус Шостої харківської державної нотаріальної контори Авраменко Тетяна Анатоліївна, Центральний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та спадкування за законом, -
встановив:

ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду міста Харкова з позовною заявою до Харківської міської ради, в якій просить, з урахуванням уточнень, визнати факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період з 2016 року до дня смерті жінки - до ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати ОСОБА_1 спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він та ОСОБА_4 проживали без реєстрації шлюбу однією сім`єю у період з 01.01.2016 року по 14.02.2023 року, до дня її смерті. Стосунки розпочались ще з 2011 року, тривалий час спілкувались один з одним та допомагали один одному, новий рік 2016-2017 зустріли разом та надалі постійно проживали разом за адресою АДРЕСА_1 , вели спільне господарство, мали спільний побут, взаємно піклувались один про одного, були відомі серед сусідів, друзів і рідних як подружжя, постійно проводили час разом, вели спільне господарство, сплачували з спільного бюджету комунальні платежі, купували усе необхідне. Також у будинку виконував усю чоловічу роботу (заміна проводки, укладання доріжок у саду, ремонтував замки, лагодив техніку). Крім того, після смерті ОСОБА_5 здійснив її поховання та розпорядився її речами. Шлюб у державному органі реєстрації актів цивільного стану не укладали. Вказує, що після смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить будівля за адресою АДРЕСА_1 . Встановлення даного факту позивачу необхідно для реалізації його права на спадкування.
Представником відповідача подано до суду письмові пояснення, згідно яких Харківська міська рада вважає позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні докази щодо ведення позивачем разом із спадкодавцем ОСОБА_3 спільного побуту, здійснення ними спільних витрат та придбання майна в інтересах сім`ї, придбання ліків та продуктів харчування. При цьому вказує, що організація поховання та понесені у зв`язку із цим витрати здійснюється вже після відкриття спадщини, що жодним чином не підтверджує факт проживання позивача однією сім`єю із ОСОБА_3 та не відноситься до предмету доказування, так як виходить за межі п`ятирічного строку до часу смерті спадкодавця, а тому не є належним доказом у розумінні ст.77 ЦПК України. Також вказує, що позивачем не надано інформації щодо не перебування його та спадкодавця у зареєстрованому шлюбі з 2018 року по 2023 рік, а також вмотивованої постанови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії (відмову у видачі свідоцтва про право на спадкове майно). Тому на переконання відповідача неможливо визначити правові підстави звернення позивача до суду із заявленими позовними вимогами. Також позивачем не надано доказів на підтвердження права власності на нерухоме майно у спадкодавця. На підставі викладеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Харкова від 29.08.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 17.10.2025 року, виправленої ухвалою суду від 24.10.2025 року, до участі у справі в якості третьої особи залучено Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Харківській області Управління державної реєстрації Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
Ухвалою суду від 02.02.2026 року витребувано докази по справі.
Ухвалою суду від 27.03.2026 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.
В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, зазначених у заяві. 
Представник відповідача в судове засідання, не з`явився, про розгляд повідомлявся. 
Треті особи в судове засідання не з`явились, про розгляд повідомлялись, представник Центрального відділу ДРАЦС Управління державної реєстрації ХМЮ МЮ просив справу розглянути у його відсутність.
У відповідності до ч.1, 3, 4 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність представника відповідача за наявними матеріалами справи.
Суд, заслухавши вступне слово позивача та його представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов наступного висновку.
Згідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
За приписом ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Частиною 2 ст.13 та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст.83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили.
Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.
Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.
Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з п.2, п.4, п.6 - п.7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Відповідно до ч. 1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Згідно із ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч.8 ст.279 ЦПК України, судом досліджуються письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи і докази, надані до суду.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення юридичних фактів, що мають юридичне значення. Суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.
Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися до суду із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 21.02.2023 року.
Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина. 
26 червня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3 ..
З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №72958421 від 26.06.2023 року вбачається, що після смерті ОСОБА_3 . Шостою Харківською міською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа №347/2023.
Відомості про видані свідоцтва про право на спадщину та про посвідчений заповіт у Спадковому реєстрі відсутні, що підтверджується інформаційними довідками зі Спадкового реєстру № 72958090 від 26.06.2023 року та №72958507 від 26.06.2023 року.
З інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 27.06.2023 року вбачається, що ОСОБА_3 станом на 14.02.2023 року була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .
Відповідно до даних довідки Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради про наявність або відсутність інформації про зареєстровані права та об`єкти нерухомого майна №1124698 від 29.11.2022 року житловий будинок з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належав ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (по частки кожного), які відповідно до копій свідоцтв про смерть серія НОМЕР_2 та серія НОМЕР_3 померли.
За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта за ОСОБА_3 відсутні зареєстровані права на нерухоме майно.
Батьками спадкодавця ОСОБА_3 є ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які також померли, що підтверджується копіями свідоцт про смерть серія НОМЕР_4 та серія НОМЕР_2 .
Відповідно до копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_5 ОСОБА_1 з 22.05.2018 року зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 . Зазначений факт також підтверджується інформаційною довідкою з Єдиного державного демографічного реєстру №2916482 від 22.06.2026 року.
З листа Першого відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції №4066/5558-26-24-32.24/32.24 від 23.10.2024 року вбачається, що актового запису про шлюб ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у період з 01.01.2015 року по 31.12.2022 року не виявлено.
З листа Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції №46194/40048-10-23/15.6 від 28.09.2023 року актових записів про шлюб та розірвання шлюбу відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , не виявлено (перевірку проведено з часу досягнення шлюбного віку). 
Зі змісту листа Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції №31284/30399-26-24/15.6 від 20.06.2024 року вбачається, що факт державної реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян не виявлено.
Також встановлено, що ОСОБА_1 був замовником організації та поховання ОСОБА_3 , а також придбання гранітних виробів, що підтверджується актами про ритуальні послуги та предмети ритуального призначення, копією договору від 18.02.2023 року, копіями товарних чеків, квитанцій та видатковими накладними до вказаного договору. 
Згідно вимог статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Для одержання права на спадкування у зазначених осіб необхідне встановлення двох юридичних фактів: 1) проживання однією сім`єю; 2) на час відкриття спадщини має пройти принаймні п`ять років, протягом яких спадкоємець проживав зі спадкодавцем однією сім`єю.
Ознакою проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем є систематичне ведення з ним спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї. При цьому важливою, проте не основною ознакою, є проживання в одному приміщенні зі спадкодавцем.
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.
У відповідності до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.
За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до ч.1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Отже, чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сім`ю, але статусу подружжя не набувають.
При цьому, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.
Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання фактичного подружжя сім`єю без наявності інших ознак сім`ї. Ці особи можуть перебувати у родинних стосунках або стосунках свояцтва, не перебувати у будь-яких з цих стосунків, або бути і в тих, і в інших стосунках. Домогосподарство може складатися з однієї особи.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Таким чином, обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
В той же час, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у період з 2016 року по 14.02.2023 року однією сім`єю, наявність у них спільного побуту, взаємні права та обов`язки.
Факт спільного відпочинку, спільна присутність на святкуванні свят, придбання речей та предметів, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між останніми склались та мали місце протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.
Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2019 року, справа №552/6659/16-ц, провадження № 61-36768св18.
Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Зазначене відповідає висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року у справі № 761/38043/17, провадження № 61-47739 св 18.
Надані позивачем копії фотокарток зі спільної присутності на святкуваннях чи в певних місцях, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, спільного побуту, наявності взаємних прав і обов`язків, не можуть свідчити про те, що між позивачем та померлою ОСОБА_3 склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні сім`ї.
Такі правові висновки узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 12 листопада 2020 року в справі № 750/12880/19 (провадження № 61-8759св20).
Не спростовують зазначених висновків і надані позивачем письмові документи, зокрема, договір №М-4 від 07.03.2021 року на виконання робіт, а також договір від 18.02.2023 року, копії товарних чеків, квитанцій та видаткових накладних на його виконання.
При цьому наявність документів, пов`язаних зі смертю та захороненням спадкодавця, а також інших особистих документів, наданих позивачем до суду не є доказом проживання з померлою однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини, перебування із нею у фактичних шлюбних відносинах чи спільного постійного проживання на час відкриття спадщини.
Доводи позивача ані про надання допомоги ОСОБА_3 під час її хвороби, ані про хворобу останньої свідчать про доброзичливі стосунки вказаних осіб, однак не доводять факту проживання позивача та померлої однією сім`ю у вказаний вище період.
Також під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження посилання позивача щодо здійснення ним матеріального забезпечення ОСОБА_3 , оплата ним комунальних послуг за місцем проживання померлої, придбання продуктів харчування, ліків та предметів вжитку. Надані позивачем копії чеків та квитанцій не містять інформації щодо оплати їх саме позивачем для померлої ОСОБА_3 ..
В судовому засіданні за клопотанням сторони позивача були допитані в якості свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
Так, допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 повідомила, що є сусідкою та цивільною дружиною батька померлої ОСОБА_12 , позивача знає 25-30 років, він був товаришем батька померлої. Спочатку ОСОБА_13 та ОСОБА_14 спілкувались, потім почали проживати разом з 2016-2017 року, вели спільне господарство. Коли ОСОБА_13 почала хворіти, допомагав їй, піклувався про неї, гуляли, продукти купляв, готував їжу. Зазначила, що постійно проживали разом, займався домашніми справами, робив ремонтні роботи, заробляв гроші.
З показів свідка ОСОБА_10 вбачається, що він товаришував з батьком ОСОБА_13 та є сусідом. Позивач привозив розсаду з села, затоваришували. ОСОБА_14 та ОСОБА_13 спочатку були просто знайомими, дружили, потім з 2015-2016 року позивач почав зустрічатися з ОСОБА_13 . Спільно жити почали у 2016-2017 році, коли святкували з сусідами новий рік вони оголосили, що планують одружитись. Але завадила пандемія, потім хвороба ОСОБА_13 , ОСОБА_14 посоромився про це вже говорити про весілля та переймався, що ОСОБА_13 подумає. Вказує, що вони постійно проживали разом як чоловік та жінка, ОСОБА_14 підробляв на заробітках, робив усе по господарству. 
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_11 повідомила, що є сусідкою та подругою померлої, постійно ходили у гості один до одного. Коли познайомилась з ОСОБА_13 , остання товаришувала з ОСОБА_14 . Потім святкували разом новий 2017 рік, позивач та ОСОБА_13 були вже разом. Сприймала їх як пару, як чоловіка та жінку. ОСОБА_14 постійно проживав з ОСОБА_13 , все робив по господарству, у дворі та у будинку.
Разом із тим, покази свідків, допитаних в судовому засіданні, не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Згідно зі ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.
Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що матеріали справи не містять та позивачем не надано до суду достатньо достовірних, достатніх та належних доказів в розрізі положень статей 76-81 ЦПК України на підтвердження того, що між ним та ОСОБА_3 склались усталені стосунки, що притаманні сім`ї, що вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, мали взаємні права та обов`язки, а отже відсутні докази на підтвердження факту їх спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 2016 року до часу відкриття спадщини.
При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.
Положеннями ст.89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до статті 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи результат розгляду справи, витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 11-13, 76-81, 133, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -
ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Харківської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та спадкування за законом – залишити без задоволення.
Витрати зі сплати судового збору залишити за позивачем.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Відповідно ч.3 ст.354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Сторони та інші учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , рнокпп НОМЕР_6 , АДРЕСА_2 ;
відповідач: Харківська міська рада, ЄДРПОУ 04059243, м.Харків, м-н Коституції буд.7;
треті особи: державний нотаріус Шостої харківської державної нотаріальної контори Авраменко Тетяна Анатоліївна, м.Харків, м-н Свободи, буд.5 Держпром, 6 під`їзд, 4 поверх; Центральний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, ЄДРПОУ 40024734, м.Харків, вул.Римарська буд.28.

Головуючий суддя:    Д. В. Цвірюк