УХВАЛА

29 травня 2026 року 
м. Київ 

справа № 640/36264/21
адміністративне провадження № К/990/21349/26

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Кашпур О.В., перевірив касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року у справі №640/36264/21 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати належних сум при звільненні,
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просила: 
- стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати належних сум при звільненні за період з 20 листопада 2019 року по 28 листопада 2021 року (день фактичного розрахунку) у зв`язку з порушенням строків його виплати 10 473,90 грн. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2025 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 21 листопада 2019 року по 27 листопада 2019 року (включно).
Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 21 листопада 2019 року по 27 листопада 2019 року (включно) у розмірі 12219 (дванадцять тисяч двісті дев`ятнадцять) гривень 55 копійок.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено повністю.
Ухвалами Верховного Суду від 01 квітня 2026 року та 30 квітня 2026 року касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року у справі №640/36264/21 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати належних сум при звільненні - повернуто особі, яка її подала.
11 травня 2025 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку повторно надійшла касаційна скарга ОСОБА_2 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 липня 2025 року у справі №320/15824/23. Скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення та повернути справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Під час перевірки поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник зазначає пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Зокрема, скаржник зазначає, що з огляду на викладені у касаційні скарзі доводи та встановлені у цій справі фактичні обставини, до спірних правовідносин правильним буде таке системне тлумачення положень статті 116 КЗпП України, статей 2, 8 Закону №108/95-ВР, статті 81 Закону №1697-VII, Постанови № 505, Положення про преміювання, згідно з яким премія не включається до суми, яку необхідно виплатити працівнику у день його звільнення, а відтак вимога про стягнення середнього заробітку за несвоєчасну її виплату при звільненні, яка є похідною, є безпідставною та не підлягає задоволенню. 
На підставі зазначеного, скаржник зазначає, що у даному випадку суди попередніх інстанцій дійшли хибного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на її користь середнього заробітку за час затримки виплати премії при звільненні за період з 21 листопада 2019 року по 27 листопада 2019 року включно у розмірі 12 219,55 грн, оскільки Генеральна прокуратура України при виплаті їй премії діяла на підставі і у межах повноважень, передбачених Конституцією України та законами України.
Проте, пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зі змісту пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України слідує, що вказана підстава спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню адміністративними судами під час вирішення спору.
Верховний Суд зазначає, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, тощо), а також значення, у чому, на думку скаржника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.
Проте, в порушення зазначених вимог, скаржник, посилаючись на положення статті 116 КЗпП України, статей 2, 8 Закону №108/95-ВР, статті 81 Закону №1697-VII, Постанови №505 та Положення про преміювання, не визначає, щодо застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду, не обґрунтовує, у чому саме полягає проблема застосування відповідної норми права, яка потребує формування висновку Верховного Суду, не формулює питання права, яке підлягає вирішенню, а також не зазначає, у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права.
Наведені доводи фактично зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій та викладення власного бачення застосування зазначених норм права до встановлених судами обставин справи.
Верховний Суд звертає увагу скаржника, що лише посилання у касаційній скарзі на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування відповідної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.
Враховуючи викладене, Суд вважає необґрунтованим посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.
Інших підстав, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України, скаржником не зазначено.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Отже, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.
За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження.
Зважаючи на те, що касаційну скаргу повернуто, Суд не вирішує клопотань скаржника про поновлення строку на касаційне оскарження, про звільнення від сплати судового збору та про участь у судового засіданні в режимі відеоконференції.
На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332 КАС України, 
У Х В А Л И В :
Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року у справі №640/36264/21 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати належних сум при звільненні - повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Копію ухвали направити скаржнику та іншим учасникам справи за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет» (у разі його відсутності - засобами поштового зв`язку), а касаційну скаргу та додані до неї матеріали - у спосіб їхнього надсилання до суду адресатом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Кашпур