Справа № 756/3964/26 Головуючий в суді І інстанції Майбоженко А.М.
Провадження № 33/824/2734/2026 Доповідач в суді ІІ інстанції Писана Т.О.

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі судді-доповідача Писаної Т.О.,
за участі секретаря судового засідання Івкової Д.Л. 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Оболонського районного суду міста Києва від 16 квітня 2026 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків не відомий, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , за ч.1 ст.173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення,
ВСТАНОВИВ: 
Постановою Оболонського районного суду міста Києва від 16 квітня 2026 року провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст.173-2 ч.1 КУпАП відносно ОСОБА_2 закрито у зв`язку з відсутністю в його діях події і складу адміністративного правопорушення. 
З протоколу про адміністративне правопорушення від 05.03.2026 вбачається, що ОСОБА_2 26.02.2026 за адресою: АДРЕСА_2 вчинив домашнє насильство відносно невістки ОСОБА_1 , а саме здійснив відключення електропостачання у квартирі її проживання, чим завдав шкоди її психічному здоров`ю.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Оболонського районного суду м. Києва від 16 квітня 2026 року та ухвалити нову постанову, якою визнати ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, допустив істотні порушення норм процесуального права, неповно дослідив докази у справі та дійшов висновків, які не відповідають фактичним обставинам.
Апелянт вважає, що суд безпідставно звів предмет розгляду до питання наявності заборгованості за житлово-комунальні послуги, тоді як мав встановити, чи були дії ОСОБА_2 спрямовані на створення небезпечних умов проживання для потерпілої та малолітньої дитини і чи існувала реальна можливість заподіяння шкоди їх фізичному та психічному здоров`ю.
Зазначає, що суд безпідставно дійшов висновку про обізнаність потерпілої щодо наявності заборгованості та можливого відключення електропостачання з 30 січня 2026 року, оскільки документи, на які послався суд, не були належним чином досліджені, не вручалися їй, а доказів ознайомлення з ними матеріали справи не містять.
На думку апелянта, суд не надав належної оцінки доказам того, що ОСОБА_2 був завчасно повідомлений постачальником електроенергії про майбутнє припинення електропостачання, однак умисно не повідомив про це потерпілу, знаючи про її проживання разом із малолітньою дитиною.
Також апелянт вважає помилковим висновок суду про відсутність обов`язку ОСОБА_2 оплачувати комунальні послуги, посилаючись на положення цивільного законодавства та законодавства у сфері житлово-комунальних послуг, відповідно до яких власник несе обов`язок щодо утримання належного йому майна та виконання договірних зобов`язань перед постачальником послуг.
Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не застосував положення статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», якими визначено коло осіб, на яких поширюється дія цього Закону, та безпідставно зазначив про відсутність між сторонами родинних відносин.
В апеляційній скарзі також зазначено, що суд першої інстанції залишив поза увагою обставини, які, на думку апелянта, свідчать про вчинення ОСОБА_2 економічного домашнього насильства, а саме умисне створення умов, що призвели до припинення електропостачання квартири, у якій проживали потерпіла та малолітня дитина, внаслідок чого вони були позбавлені базових умов проживання.
Також апелянт вказує на суперечливість мотивувальної частини постанови суду першої інстанції, вважаючи, що окремі її висновки не узгоджуються між собою та зібраними у справі доказами, а тому просить постанову суду скасувати як незаконну та необґрунтовану.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_1 - адвоката Гладуна О.П., захисника  ОСОБА_2 - Литвиненка Д.О., дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ч.2 ст.7 КУпАП провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Відповідно до положень статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Положеннями статті 280 КУпАП передбачено, що суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення, в даному випадку, передбаченого статтею 173-2 КУпАП, у числі інших визначених законом обставин, зобов`язаний з`ясувати: чи мало місце правопорушення, за яке особа притягається до відповідальності; чи містить діяння склад адміністративного правопорушення, чи є особа винною у його вчиненні та чи підлягає вона адміністративній відповідальності.
Висновок про наявність чи відсутність в діях особи складу адміністративного правопорушення повинен бути обґрунтований, тобто зроблений на підставі всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин і доказів, які підтверджують факт вчинення адміністративного правопорушення. Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами.
Відповідно до вимог ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, а також іншими документами.
Як зазначено в ст. 252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Також стаття 62 Конституції України зазначає, що вина особа, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належним чином, а не ґрунтуватися на припущеннях.
Так, відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання термінового заборонного припису особою, стосовно якої він винесений, або неповідомлення уповноваженим підрозділам органів Національної поліції України про місце свого тимчасового перебування в разі винесення такого припису тягне за собою накладення штрафу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від тридцяти до сорока годин, або адміністративний арешт на строк до десяти діб.
Об`єктивна сторона вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі виражається в умисному вчиненні будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
Тобто, виходячи з граматичного тлумачення диспозиції даної норми КУпАП, орган поліції зобов`язаний був при складанні протоколу про адміністративне правопорушення, зазначати конкретно в чому саме полягало насильство, а також вказати яка шкода заподіяна або могла бути заподіяна фізичному чи психологічному здоров`ю, що прямо витікає з диспозиції статті (погрози, образи, чи переслідування, позбавлення житла, їжі, тощо) і це є обов`язковим.
Як убачається з матеріалів справи, протоколом про адміністративне правопорушення ОСОБА_2 ставилося у вину вчинення домашнього насильства шляхом відключення електропостачання квартири, внаслідок чого потерпілій нібито було завдано шкоди психічному здоров`ю.
Разом із тим, суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що фактичне припинення електропостачання здійснювалося не ОСОБА_2 , а оператором системи розподілу (електропостачальною організацією) у зв`язку з існуванням заборгованості за спожиту електричну енергію.
Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 звертався до постачальника електричної енергії із заявою про припинення електропостачання, вимагав такого відключення або будь-яким іншим способом впливав на прийняття відповідного рішення.
Отже, сам по собі факт припинення електропостачання ще не свідчить про вчинення особою домашнього насильства, оскільки відповідальність за частиною першою статті 173-2 КУпАП настає лише за умисні дії або бездіяльність, що мають ознаки фізичного, психологічного чи економічного насильства.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що саме поведінка ОСОБА_2 , а не дії електропостачальної організації відповідно до законодавства, стали безпосередньою причиною припинення електропостачання.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 нібито умисно створив умови для виникнення заборгованості, не спростовують наведеного висновку.
Сам по собі факт припинення власником добровільної оплати житлово-комунальних послуг не може автоматично свідчити про вчинення домашнього насильства.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, між сторонами тривалий час існує спір щодо користування квартирою, який розглядається в порядку цивільного судочинства. Саме в межах цього спору підлягають вирішенню питання щодо прав та обов`язків співвласників і осіб, які проживають у квартирі, а також розподілу обов`язків зі сплати житлово-комунальних послуг.
Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції помилково визнав спір цивільно-правовим, не заслуговують на увагу.
Суд не ототожнював цивільний спір із відсутністю можливості вчинення домашнього насильства, а лише зазначив, що саме характер спірних правовідносин свідчить про відсутність достатніх доказів умисного спрямування дій ОСОБА_2 на заподіяння шкоди потерпілій.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» економічне насильство включає умисне позбавлення житла, майна, коштів або можливості користуватися ними.
Обов`язковою ознакою такого насильства є саме умисний характер поведінки особи.
Матеріали справи не містять належних доказів того, що несплата ОСОБА_2 комунальних платежів переслідувала єдину або основну мету позбавити потерпілу можливості користуватися електропостачанням або завдати шкоди її психічному здоров`ю.
Навпаки, матеріалами справи підтверджується, що питання заборгованості за електропостачання було предметом обговорення між сторонами ще під час розгляду цивільної справи.
Доводи апеляційної скарги про відсутність належного повідомлення потерпілої не спростовують установлених судом першої інстанції обставин.
Як убачається з протоколу судового засідання у цивільній справі, представником ОСОБА_2 до матеріалів справи були подані документи щодо наявності заборгованості та можливого припинення електропостачання.
ОСОБА_1 особисто брала участь у зазначеному судовому засіданні, заявляла заперечення щодо прийняття цих документів та зазначала, що з ними не ознайомлена.
З огляду на це суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що потерпілій було відомо про існування питання щодо заборгованості та можливого припинення електропостачання.
При цьому саме по собі недотримання процесуального порядку направлення копій документів у цивільній справі не є обставиною, яка підтверджує наявність у діях ОСОБА_2 складу адміністративного правопорушення.
Безпідставними є й доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
Суд першої інстанції не поклав на потерпілу відповідальність за виникнення заборгованості, а лише зазначив, що відповідно до частини третьої статті 9 зазначеного Закону дієздатні особи, які проживають та (або) зареєстровані у житлі споживача, користуються житлово-комунальними послугами нарівні зі споживачем та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями щодо їх оплати.
Зазначений висновок відповідає змісту закону та був наведений судом виключно для оцінки доводів сторін щодо причин утворення заборгованості.
Посилання апелянта на статтю 322 ЦК України також не спростовують правильності постанови суду.
Наявність у власника обов`язку утримувати своє майно не означає автоматичного виникнення складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173-2 КУпАП, у разі несплати комунальних платежів.
Крім того, суд першої інстанції правильно виходив із того, що матеріали справи не містять доказів реального заподіяння потерпілій шкоди психічному здоров`ю.
У протоколі про адміністративне правопорушення зазначено лише загальне твердження про завдання шкоди психічному здоров`ю.
Жодних медичних документів, висновків психолога чи інших належних доказів, які підтверджували б настання таких наслідків саме внаслідок дій ОСОБА_2 , матеріали справи не містять.
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано застосував принцип презумпції невинуватості, закріплений статтею 62 Конституції України.
Доводи апеляційної скарги щодо застосування статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» також не впливають на правильність висновків суду.
Дійсно, дія зазначеного Закону поширюється, зокрема, на відносини між батьками колишнього подружжя та іншим із колишнього подружжя.
Однак сама наявність суб`єктного складу осіб не свідчить про доведеність факту домашнього насильства та не звільняє сторону обвинувачення від обов`язку довести всі елементи складу адміністративного правопорушення.
Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги про внутрішню суперечливість постанови.
Зазначення судом змісту протоколу про адміністративне правопорушення є лише викладом обставин, які були покладені в основу обвинувачення, а не встановленими судом фактами.
Натомість висновок суду про те, що фактично протокол складено у зв`язку з припиненням оплати житлово-комунальних послуг, є результатом оцінки всіх досліджених доказів та не суперечить викладеним у постанові мотивам.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки досліджених судом доказів та незгоди з їх оцінкою.
Відповідно до статті 252 КУпАП оцінка доказів здійснюється судом за внутрішнім переконанням на основі всебічного, повного й об`єктивного дослідження всіх обставин справи.
Підстав вважати, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального чи процесуального права або неправильно встановив фактичні обставини справи, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись положеннями статті 247, 284, 294 КУпАП, апеляційний суд, 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Оболонського районного суду міста Києва від 16 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Т.О. Писана