Постанова
Іменем України

08 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 680/520/24
провадження № 61-3850св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Енселко Агро»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Наталюком Назаром Миколайовичем, на постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 лютого 2026 року (повне судове рішення складено 18 лютого 2026 року) в складі колегії суддів: Янчук Т. О., Грох Л. М., Ярмолюка О. І. та додаткову постанову Хмельницького апеляційного суду від 19 березня 2026 року у складі колегії суддів: Янчук Т. О., Грох Л. М., Ярмолюка О. І.,

Історія справи
Короткий зміст позову

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ТОВ «Енселко Агро» про розірвання договору оренди землі та стягнення орендної плати.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , який за життя заповів позивачу належну йому земельну ділянку, з кадастровим номером 6823380500:02:004:0088, загальною площею 2,8222 га.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07 листопада 2017 року, позивач прийняв спадщину і є власником вказаної земельної ділянки, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території колишньої Борсуківської сільської ради Новоушицького району Хмельницької області (на даний час Кам`янець-Подільський район Хмельницької області).

Відповідно до договору оренди земельної ділянки №б/н від 01 листопада 2015 року ОСОБА_2 надав ТОВ «Енселко Агро», в особі керівника Ременяка О.В., в строкове платне користування вказану земельну ділянку, на строк до 01 листопада 2028 року, а 21 липня 2016 року було зареєстроване право оренди.

Позивач як спадкоємець зазначеної земельної ділянки з 2017 року неодноразово звертався до відповідача із усними та письмовими повідомленнями про те, що він є власником земельної ділянки після смерті ОСОБА_2 , проте у встановлений договором оренди строк відповідач не виплачував орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою.

ТОВ «Енселко Агро» не виконує умови договору земельної ділянки, протягом семи років не сплачував орендної плати, а тому позивач вважав, що договір оренди землі має бути розірваним у зв`язку з істотними порушеннями умов договору, і відповідач окрім того має сплати заборгованість по орендній платі за 2017-2023 роки, 3% річних, інфляційні втрати, а також пеню передбачену пунктом 4.6 Договору.

В жовтні 2024 року позивачем подано заяву про зміну предмета та підстав позову.

Позивач зазначав, що у договорі оренди №б/н від 01 листопада 2015 року в графі для підпису ОСОБА_2 наявний підпис, який не схожий на підпис ОСОБА_2 його дядька. Тому, договір оренди землі №б/н від 01 листопада 2015 року не відповідає внутрішній волі ОСОБА_2 , оскільки той його не підписував, наміру продовжувати договір оренди його земельної ділянки, яка передана відповідачу не було, волевиявлення на укладення такого договору взагалі не виявляв.

Оскільки були відсутні будь-які договірні відносини між ОСОБА_2 та ТОВ «Енселко Агро», земельна ділянка із кадастровим номером 6823380500:02:004:0088 безпідставно та незаконно перебуває у володінні відповідача, що створює перешкоди позивачу, як спадкоємцю ОСОБА_2 та власнику земельної ділянки вільно користуватись та розпоряджатись нею.

Із урахуванням викладеного просив суд прийняти зміну предмету та підстав позову, а саме зобов`язати ТОВ «Енселко Агро» усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою кадастровий номер 6823380500:02:004:0088, площею 2,8222 га, що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом повернення земельної ділянки власнику.

18 червня 2025 року позивачем подано заяву про зміну предмету позову. Просив суд змінити предмет позову щодо вимоги про розірвання договору оренди, вимогою визнати відсутнім у ТОВ «Енселко Агро» права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 6823380500:02:004:0088, площею 2,8222 га, що належить йому на праві власності.

ОСОБА_1 , з урахуванням змін, просив:
визнати відсутнім у ТОВ «Енселко Агро» права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 6823380500:02:004:0088, площею 2,8222 га, що належить на праві власності ОСОБА_1 ;
зобов`язати ТОВ «Енселко Агро» усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером 6823380500:02:004:0088, площею 2,8222 га, що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом повернення земельної ділянки власнику.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Новоушицького районного суду Хмельницької області в складі судді Яцини О. І., від 07 січня 2025 року:
прийнято заяву представника позивача - адвоката Наталюка Н.М. про зміну підстав позову по цивільній справі 680/520/24.
постановлено розглянути позов з урахуванням змін наведених у заяві про зміну підстав позову.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що:
позивач звернувся до суду із позовом, у якому просив суд розірвати договір №б/н від 01 листопада 2015 року оренди земельної ділянки площею 2,8222 га із кадастровим номером 6823380500:02:004:0088; стягнути з відповідача заборгованість по сплаті орендної плати в сумі 19 650,61 грн, пеню в сумі 3 550,60 грн, 3 % річних в сумі 552,36 грн, втрати від інфляції - 21 227,91 грн, а всього 44 981,48 грн;
03 жовтня 2024 року представник позивача надіслав до суду клопотання про зміну предмету та підстав позову доповнивши вимогою: зобов`язати ТОВ «Енселко Агро» усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою кадастровий номер 6823380500:02:004:0088 площею 2,8222 га, що належить на праві власності, ОСОБА_1 , шляхом повернення земельної ділянки власнику;
зміна підстав позову та збільшення позовних вимог є правом позивача, крім того, заява відповідає вимогам статті 49 ЦПК України, подана на стадії підготовчого провадження, тому суд вважав за необхідне прийняти заяву представника позивача про зміну підстав позову по цивільній справі.

Ухвалою Новоушицького районного суду Хмельницької області в складі судді Яцини О. І., від 24 червня 2025 року:
прийнято заяву представника позивача - адвоката Наталюка Н. М. про зміну підстав позову в цивільній справі № 680/520/24;
постановлено розглянути позов з урахуванням змін наведених у заяві про зміну підстав позову: визнати відсутнім у ТОВ «Енселко Агро» права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 6823380500:02:004:0088, площею 2,8222 га, що належить на праві власності ОСОБА_1 ; зобов`язати ТОВ «Енселко Агро» усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, кадастровий номер 6823380500:02:004:0088, площею 2,8222 га, що належить на праві власності, ОСОБА_1 , шляхом повернення земельної ділянки власнику.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що:
зміна підстав позову та збільшення позовних вимог є правом позивача, крім того, заява відповідає вимогам статті 49 ЦПК України, подана на стадії підготовчого провадження, тому суд вважав за необхідне прийняти заяву представника позивача про зміну підстав позову по цивільній справі.

Рішенням Новоушицького районного суду Хмельницької області в складі судді Яцини О. І., від 04 листопада 2025 року: 
позов ОСОБА_1 задоволено; 
зобов`язано ТОВ «Енселко Агро» усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, кадастровий номер 6823380500:02:004:0088, площею 2,8222 га, що належить на праві власності, ОСОБА_1 , шляхом повернення земельної ділянки власнику;
визнано відсутнім у ТОВ «Енселко Агро» права вказаної оренди земельної ділянки;
стягнуто з ТОВ «Енселко Агро» на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 13 812, 16 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Наслідком непідписання письмового правочину його стороною, за відсутності доказів фактичного вчинення такого правочину (вираження сторонами волевиявлення на його укладення, узгодження істотних умов або його виконання сторонами), є його неукладеність. У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше). Про таке зазначено у постанові Великої Палата Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц;
судом встановлено, що ОСОБА_2 не підписував договір оренди земельної ділянки від 01 листопада 2025 року, тобто волю на вчинення спірного правочину ОСОБА_2 не виявляв, що підтверджується висновком експерта (Том 1 а.с.183-190). Позивач сплачував особисто плату за землю, з 2017 року по 05 травня 2024 року позивач орендної плати не отримував, більше того, відповідач направив орендну плату позивачу після подачі позову. Будь яких доказів на підтвердження повідомлення позивача щодо можливості отримання орендної плати за договором оренди земельної ділянки, накопичення на депозитному рахунку нотаріуса (стаття 537 ЦК України), відкриття банківського рахунку на вимогу чи виконання в інший спосіб своїх зобов`язань щодо повної та своєчасної сплати орендної плати за вказаними договорами суду не надано. Отримання ОСОБА_2 від відповідача 1049,98 гривень та 100 кг цукру, не свідчить про його волю на укладення спірного договору оренди земельної ділянки та спростовується фактом непідписання договору. Отже, не спостована презумпція неукладеності договору. З огляду на зазначене, суд вважав, що заявлені позивачем позовні вимоги про визнання відсутнім права оренди у відповідача земельної ділянки з кадастровим номером 6823380500:02:004:0088 та усунення перешкод позивачу у користуванні належною йому земельною ділянкою з кадастровим номером 6823380500:02:004:0088, шляхом повернення вказаної земельної ділянки від відповідача слід задовольнити. За таких обставин, враховуючи положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та безпосередньо оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зробив висновок про задоволення позову;
зважаючи на те, що представник позивача відмовився від однієї вимоги майнового характеру, суд вважає, що сплачений судовий збір у розмірі 968,96 грн слід покласти на позивача. Витрати, понесені позивачем на залучення експерта в розмірі 11 874,24 грн, судовий збір в розмірі 1937,92 грн, відповідно пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Додатковим рішенням Новоушицького районного суду Хмельницької області в складі судді Яцини О. І., від 13 листопада 2025 року:
заяву ОСОБА_1 задоволено частково;
стягнуто з ТОВ «Енселко Агро» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000, 00 грн.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
на підтвердження витрат правничої допомоги позивачем надано акт виконаних робіт (розрахунок) за надану правничу допомогу, згідно із яким сума витрат за надання правничої допомоги становить 26000 грн, квитанцію № 2 про сплату клієнтом 6000 грн, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльність серії ХМ №000120, договір №753 про надання правової допомоги 01 травня 2024 року, орієнтовний розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу, квитанцію від 02 липня 2024 року, ордер №1439179;
згідно зі статті 137 ЦПК України, суд враховує слушні заперечення представниці відповідача, категорію справи, обсяг наданих адвокатом послуг, значення справи для сторін, тривалість судових засідань, кількість судових засідань, яка зумовлена зміною представником позивача кількості та змісту позовних вимог, те, що представник позивача брав участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції, а не безпосередньо у приміщенні суду, тому суд вважає заявлену суму витрат завищеною та вважає, що задоволенню підлягають витрати на правничу допомогу в розмірі 12 000 грн, які слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 12 лютого 2026 року: 
апеляційну скаргу ТОВ «Енселко Агро» задоволено; 
рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 04 листопада 2025 року та додаткове рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 13 листопада 2025 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в позові ОСОБА_1 відмовлено;
стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Енселко Агро» судовий збір за подання апеляційної скарги 3 633,60 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що: 
збільшення або зменшення розміру позовних вимог треба розуміти відповідно як збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Збільшенням розміру позовних вимог не може бути заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені в тексті позовної заяви. Заяву про зміну предмета або підстав позову можна вважати новим позовом у разі, якщо в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (або вимоги) та одночасно на її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави) і норми права (юридичні підстави), які позивач первісно не визначив підставою позову та які у своїй сукупності дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами;
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23) зазначила, що, оскільки положення частини третьої статті 49 ЦПК України виключають можливість одночасної зміни предмета і підстав позову, то в разі подання позивачем заяви в підготовчому засіданні, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, суд повинен відмовити у прийнятті такої заяви та повернути заявникові. Водночас позивач не позбавлений права звернутися до суду з новим позовом у встановленому законом порядку;
звертаючись до суду з позовом у серпні 2024 року, позивач просив суд розірвати договір землі від 01 листопада 2015 року, яка розташована на території Борсуківської сільської ради, Новоушицького району, Хмельницької області площею 2,8222 га, з кадастровим номером 6823380500:02:004:0088 укладений з ТОВ «Енселко Агро». Стягнути з ТОВ «Енселко Агро» на користь ОСОБА_1 заборгованість по сплаті орендної плати в загальному розмірі 44981,48 грн. Підставою позову зазначалась не виконання умов укладеного договору оренди землі від 01 листопада 2015 року щодо сплати щорічної орендної плати. Заява про зміну предмета та підстав позову від 03 жовтня 2024 року фактично є новим позовом, оскільки в ній зазначені самостійні матеріально-правові вимоги та одночасно на їх обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави) і норми права (юридичні підстави), які позивач первісно не визначав підставою позову, що сукупно дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами. Проте, прийняття судом першої інстанції заяви про зміну підстав та предмету позову та розгляд змінених підстав та предмета позову не є за положеннями частини 3 статті 376 ЦПК України обов`язковою підставою для скасування рішення суду;
крім того, враховуючи повноваження суду апеляційної інстанції (стаття 374 ЦПК України) та те, що вимоги позову про розірвання договору оренди та стягнення орендної плати і підстави цього позову не були предметом розгляду суду першої інстанції (частина 6 статті 367 ЦПК України), колегія суддів вважає за таких обставин перегляд справи проводити за зміненими предметом та підставами позову;
однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., наприклад, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17). З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою;
способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК). По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім. Тлумачення статті 20 ЦК України, з урахуванням принципу розумності свідчить, що здійснення права на захист на власний розсуд означає, що управнений суб`єкт: має можливість вибору типу поведінки - реалізовувати чи не реалізовувати своє право на захист; у випадку, якщо буде обрана реалізація права на захист - має можливість вибору форми захисту, тобто звернутися до юрисдикційного (судового чи іншого) чи неюрисдикційного захисту суб`єктивного цивільного права чи законного інтересу, а також можливість поєднання цих форм захисту; самостійно обрати спосіб захисту в межах тієї чи іншої форми захисту, а також визначає доцільність поєднання способів захисту чи заміну одного способу захисту іншим. Водночас така свобода захисту «на власний розсуд» має і зворотну сторону - обрання однієї форми чи певного засобу захисту жодним чином не перешкоджає настанню обставин, які можуть тим чи іншим чином нівелювати корисний ефект від звернення до іншої форми чи способу захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 554/9126/20);
підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року в справі № 227/3760/19-ц вказано, що укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше)»;
колегія суддів вказала, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див.. наприклад, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17). Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (див. постанову Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц). Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19);
у справі що переглядається, позивач зазначив, що договір орендодавець ОСОБА_2 не підписував, про що надав висновок експерта. Відповідач надав до суду першої інстанції докази укладення договору, зокрема: відомості про отримання ОСОБА_2 за 2016 рік орендної плати як в грошовій, так і в натуральній формі (отримання цукру). Ще однією обставиною, яка підтверджує факт укладення договору оренди землі ОСОБА_2 з ТОВ «Енселко Агро» є надання суду копії документів на підставі яких укладався договір оренди землі між ОСОБА_2 та відповідачем, а саме правовстановлюючий документ на земельну ділянку з кадастровим номером 6823380500:02:004:0088 - копія свідоцтва про право власності на спадщину за законом, видане приватним нотаріусом Новоушицького районного нотаріального округу Кохан О. В. Цю земельну ділянку ОСОБА_2 успадкував після смерті ОСОБА_3 . Також ОСОБА_2 було надано копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 06 листопада 2013 року приватним нотаріусом Кохан О. В. за заявою ОСОБА_2 . Зазначені документи не могли бути отримані ТОВ «Енселко Агро» самостійно ні в нотаріуса ні в будь-якому іншому місці чи в інших осіб, оскільки вони зберігаються в нотаріальній конторі та у власника земельної ділянки;
колегія суддів зауважила, що якщо наймодавець (орендодавець) не підписував договір оренди земельної ділянки, але надав всі документи для укладення такого договору, отримував плату за користування земельною ділянкою (орендну плату) від наймача (орендаря), то за такого випадку визнання відсутнім права оренди та повернення земельної ділянки не може бути застосованим. Це зумовлено тим, що поведінка орендодавця суперечить його попередній поведінці (надання всіх необхідних документів які стали підставою для укладення договору оренди землі та отримання плати за користування земельною ділянкою) і є недобросовісною. Недобросовісність поведінки ОСОБА_1 підтверджує той факт, що в листопаді 2017 року отримавши право власності на спірну земельну ділянку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 , знаючи про укладений договір оренди спірної земельної ділянки спадкодавцем з ТОВ «Енселко Агро», про що свідчить поданий позов про розірвання договору оренди землі, в порядку статті 148-1 ЗК України не повідомив орендаря про зміну власника спірної земельної ділянки. З зазначених об`єктивних причин відповідачем не виплачувалася орендна плата за період з 2017 по 2024 року. Лише після надання відповіді на адвокатський запит Наталюка Н. М. , від ОСОБА_1 в липні 2024 року надійшло письмове повідомлення про те, що він є власником земельної ділянки з кадастровим номером 6823380500:02:004:0088, яку він успадкував після смерті ОСОБА_2 , надавши копії відповідних документів та просив здійснити йому виплату орендної плати шляхом перерахування коштів через відділення Укрпошти, так як не має відкритого рахунку в банківській установі. Направлену поштовим переказом орендну плату за період 2017-2024 роки позивач відмовився отримувати, уже після подання заяви про зміну предмета та підстав позову. У зв`язку із чим за встановлених фактичних обставин у справі, оцінивши докази в своїй сукупності, колегія суддів зазначила, що між сторонами виникли та існували правові відносини на підставі договору оренди землі. Таким чином висновки суду першої інстанції про неукладеність вказаного договору на тих умовах, які ним визначені, та, як наслідок, наявність підстав для зобов`язання відповідача повернути спірну земельну ділянку, є помилковими;
доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржуване рішення ухвалено без додержання норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права. Тому рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 04 листопада 2025 року слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом її повернення та визнання відсутнім права оренди земельної ділянки. Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України з позивача на користь ТОВ «Енселко Агро» підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3 633,60 грн.

Додатковою постановою Харківського апеляційного суду від 19 березня 2026 року:
заяву ТОВ «Енселко Агро» задоволено;
стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Енселко Агро» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

Додаткова постанова апеляційного суду мотивована тим, що: 
16 лютого 2026 року ТОВ «Енселко Агро» подало до апеляційного суду заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просило стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Енселко Агро» судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. Про орієнтовний розмір судових витрат, які відповідач планував понести в ході розгляду справи у суді апеляційної інстанції, в тому числі, витрат на професійну правничу допомогу ТОВ «Енселко Агро» зазначило у апеляційній скарзі, подавши відповідну заяву про це. Крім того представником апелянта адвокатом Надольською А. В. відповідну заяву було зроблено в судовому засіданні до закінчення судових дебатів. Докази на підтвердження надання правничої допомоги до апеляційного суду подані у строк, встановлений частиною восьмою статті 141 ЦПК України;
судом встановлено, що на підставі ордеру № 1112915 від 12 грудня 2025 року, договору про надання правничої допомоги від 02 червня 2025 року, додаткової угоди № 2 від 13 листопада 2025 року до договору про надання правової допомоги від 06 червня 2026 року, акту приймання-передачі наданих послуг від 16 лютого 2026 року, адвокат Надольська А В. надавала професійну правничу допомогу ТОВ «Енселко Агро» в апеляційному суді під час перегляду рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 04 листопада 2025 року у справі № 680/520/24. Відповідно до зазначеного акту адвокатське об`єднання в особі партнера-адвоката Надольської А. В. надало правову допомогу апелянту: ознайомлення з рішенням суду першої інстанції та формування позиції щодо підстав оскарження рішення суду першої інстанції, підготовка та подання апеляційної скарги, підготовка та подання додаткових пояснень у справі, участь в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції загальною вартістю 10 000 грн;
зібрані докази достовірно вказують на те, що ТОВ «Енселко Агро» понесло витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у зв`язку з переглядом рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 04 листопада 2025 року. З огляду на зазначене вище, враховуючи фактичний обсяг наданих ТОВ «Енселко Агро» юридичних послуг, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), складність цієї справи, суд апеляційної інстанції вважає, що з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Енселко Агро» слід присудити витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

Аргументи учасників справи

23 березня 2026 року ОСОБА_1 через Електронний суд подав касаційну скаргу, яка підписана адвокатом Наталюком Н. М., на постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 лютого 2026 року (повне судове рішення складено 18 лютого 2026 року) та додаткову постанову Хмельницького апеляційного суду від 19 березня 2026 року, в якій просив:
оскаржені судові рішення скасувати;
рішення Новоушицького районного суду Хмельницької області від 04 листопада 2025 року залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що:
з постановами суду апеляційної інстанції скаржник не погоджується, оскільки рішення ухвалені з порушенням норм матеріального права та процесуального права. Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи своє рішення, не врахував багатьох факторів, а особливо найголовніший факт - непідписання орендодавцем договору оренди земельної ділянки від 01 листопада 2015 року та відсутності виконання сторонами умов договору оренди, а саме повної сплати орендної плати та фактичне використання земельної ділянки спадкоємцем з 2017 року по день звернення до суду з позовом;
суд апеляційної інстанції вказав на підставу задоволення апеляційної скарги виконання умов договору оренди. Суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку оскільки відбулося невірне встановлення фактичних обставин справи, а саме судом апеляційної інстанції вказується, що відповідач надав до суду першої інстанції докази укладення договору, зокрема: відомості про отримання ОСОБА_2 за 2016 рік орендної плати як в грошовій та і в натуральній формі (отримання цукру). Однак згідно пункту 4.1 оспорюваного договору оренди орендна плата становить 2 807,23 грн. Фактично, якщо брати математичні розрахунки, орендна плата сплачена не в повному обсязі, а саме в розмірі 2 339,98 грн, що на 467,25 грн менше, ніж встановлено договором оренди. До того ж така сплата не була систематичною, а містила одноразовий характер;
представник відповідача при надані пояснень в суді першої інстанції вказала, що ТОВ «Енселко Агро» не використовувало земельну ділянку з кадастровим номером 6823380500:02:004:0088, площею 2,8222 га з 2017 року по день пред`явлення позову. Згідно із інформацією від ГУ ДПС в Хмельницькій області від 09 вересня 2024 року, ОСОБА_1 є власником таких земельних ділянок: площею 2,8222 га, кадастровий номер 6823380500:02:004:0088; площею 0,25 га, кадастровий номер 6823380500:01:001:0189; площею 0,2337 га, кадастровий номер 6823380500:05:005:0554. Згідно із інформаційно-комунікаційною системою ДПС «Податковий блок» ОСОБА_1 за період 2017-2024 роки сплачено земельного податку з фізичних осіб: 2017 рік - 58,50 грн; 2018 рік - 53,50 грн; 2019 рік - 55,81 грн; 2020 рік -54,50 грн; 2021 рік - 340,47 грн; 2022 рік - 343,47 грн, 2023 рік - 348,50 грн; 2024 рік - станом на 01 вересня 2024 року - 366,24 грн. Тобто фактично позивач користувався земельної ділянкою, не знаючи що вона перебуває в оренді відповідача та сплачував податок за землю. За весь період користування земельної ділянкою, відповідачем не чинилися перешкоди у користуванні земельною ділянкою. Установлені вище факти вказують на те, що між сторонами не виникли та не існували правові відносини щодо оренди землі. Згідно із висновком експерта № 84/25-26 від 25 квітня 2025 року підпис в Договорі оренди земельної ділянки № б/н від 01 листопада 2015 року укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Енселко Агро», в розділі «підписи сторін» в колонці «від орендодавця» у рядку відведеному для підпису орендодавця виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою;
враховуючи конкретні обставини справи, що розглядається, відсутні підстави для застосування доктрини заборони суперечливої поведінки до правовідносин, що склалися між сторонами у цій справі. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 26 квітня2022 року в справі № 378/1194/20 (провадження № 61-20827св21), від 14 грудня 2022 року в справі № 394/85/21-ц (провадження № 61-9582св22) та від 11 травня 2023 року в справі № 357/3155/21 (провадження № 61-10293св22); 
суд апеляційної інстанції вказані обставини справи та досліджені докази оцінив неналежним чином та дійшов помилкових висновків про відмову в задоволенні позову з підстав укладеності між позивачем та ТОВ «Енселко Агро» додаткових угод до договорів оренди землі, внаслідок виконання обома сторонами угоди, отримання позивачем орендної плати. Тому постанову Хмельницького апеляційного суду від 02 вересня 2025 року скасувати, та постановити нове рішення, яким рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 14 травня 2025 року по справі № 674/922/22 залишити без змін;
ОСОБА_1 понесено судові витрати за надану правничу допомогу, а саме написання касаційної скарги та представництво інтересів скаржника в касаційній інстанції в сумі 10 000 грн.

04 травня 2026 року ТОВ «Енселко Агро» через Електронний суд подало відзив на касаційну скаргу, який підписаний адвокатом Загуровським О. К., в якому просило:
касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Наталюком Н. М., залишити без задоволення; 
постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 лютого 2026 року та додаткову постанову Хмельницького апеляційного суду від 19 березня 2026 року залишити без змін;
стягнути з ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн;
вирішити питання щодо судових витрат.

Відзив мотивований тим, що:
безпідставними є посилання представника позивача на висновок Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року в справі №145/2047/16-ц (на пункти 7.37. та 7.38), оскільки, в цій справі висновок Великої Палата Верховного Суду стосується належного способу захисту, а не застосування доктрини «заборони суперечливої поведінки», для застосування якої, на думку представника позивача, не мав підстав суд апеляційної інстанції;
зазначаючи про те, що в суду апеляційної інстанції, на думку представника позивача, ніби то, не було підстав для застосування доктрини «заборони суперечливої поведінки», варто звернути увагу суду на ту обставину, що Позивачем спочатку було подано позов про розірвання договору оренди землі та стягнення орендної плати. Висновки суду апеляційної інстанції, викладені в постанові від 12 лютого 2026 року, відповідають фактичним обставинам справи, а рішення є законним та обґрунтованим;
суд апеляційної інстанції прийшов до правильного висновку, що між сторонами виникли та існували правові відносини на підставі договору оренди землі, зважаючи на отримання ОСОБА_2 (спадкодавець) за 2016 рік орендної плати як в грошовій та і в натуральній формі (отримання цукру), що ним були надані копії документів, на підставі яких укладався договір оренди землі між ОСОБА_2 та відповідачем, а саме правовстановлюючий документ на земельну ділянку з кадастровим номером 6823380500:02:004:0088 - копія свідоцтва про право власності на спадщину за законом, видане приватним нотаріусом Новоушицького районного нотаріального округу Кохан О. В. Цю земельну ділянку ОСОБА_2 успадкував після смерті ОСОБА_3 . Також ОСОБА_2 було надано копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 06 листопада 2013 року приватним нотаріусом Кохан О. В. за заявою ОСОБА_2 . Зазначені документи не могли бути отримані ТОВ «Енселко Агро» самостійно ні в нотаріуса, ні в будь-якому іншому місці чи в інших осіб, оскільки вони зберігаються в нотаріальній конторі та у власника земельної ділянки. Тому судом апеляційної інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, яке не підлягає скасуванню. Не підлягає скасуванню, відповідно, і додаткова постанова Хмельницького апеляційного суду від 19 березня 2026 року в цій справі;
в касаційній скарзі представник зазначає, що ОСОБА_1 понесено судові витрати за надану правничу допомогу, а саме написання касаційної скарги та представництво інтересів скаржника в касаційній інстанції в сумі 10 000 грн. Однак, оскільки дана справа розглядається судом касаційної інстанції без виклику учасників справи, то фактично, представництво інтересів позивача представником полягає лише в написанні касаційної скарги, а оскільки витрати в розмірі 10000 грн. - це витрати як за написання касаційної скарги, так і за представництво інтересів, якого в даній справі фактично немає, то заявлена сума, у разі якщо касаційна скарга буде задоволена, підлягає зменшенню;
розмір витрат відповідача на правничу допомогу в суді касаційної інстанції становить 10 000 грн. До відзиву додано: копію договору про надання правничої допомоги від 27 травня 2025 року; копію додаткової угоди № 2 від 24 квітня 2026 року до договору про надання правничої допомоги від 27 травня 2025 року; копію акту приймання-передачі наданих послуг від 04 травня 2026 року.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 17 квітня 2026 року:
поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Хмельницького апеляційного суду від 12 лютого 2026 року та додаткової постанови Хмельницького апеляційного суду від 19 березня 2026 року;
відкрито касаційне провадження у справі;

03 червня 2026 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І. у зв`язку з обранням судді Тітова М. Ю. до Великої Палати Верховного Суду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 17 квітня 2026 рокувказано, що підставами касаційного оскарження судового рішення представник заявника зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 28 листопада 2018 року в справі № 504/2864/13-ц, від 12 червня 2019 року в справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року в справі № 487/10132/14-ц, від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц, від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц, від 29 листопада 2023 року в справі № 513/879/19, від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17, від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22, від 04 лютого 2020 року в справі № 2/2218/3845/11, від 02 грудня 2020 року в справі № 759/22877/19, від 27 січня 2021 року в справі № 297/3225/16, від 24 лютого 2021 року в справі № 2604/8284/12, від 21 грудня 2021 року в справі № 687/328/20, від 17 січня 2022 року в справі № 687/358/20, від 30 листопада 2022 року в справі № 687/182/20, від 13 лютого 2023 року в справі № 687/329/20, від 13 березня 2023 року в справі № 383/75/21, від 14 березня 2023 року в справі № 383/76/21, від 03 січня 2025 року в справі № 682/459/23 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

Фактичні обставини 

Відповідно до договору оренди земельної ділянки № б/н від 01 листопада 2015 року ОСОБА_2 (орендодавець) надав ТОВ «Енселко Агро», від імені якого діяв керівник Ременяка О. В., (орендар) в строкове платне користування земельну ділянку, площею 2,8222 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території колишньої Борсуківської сільської ради Новоушицького району Хмельницької області, з кадастровим номером 6823380500:02:004:0088, строком до 01 листопада 2028 року. 

Зазначену земельну ділянку ОСОБА_2 успадкував після смерті ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим приватним нотаріусом Новоушицького районного нотаріального округу Кохан О.В.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

Відповідно до заповіту від 14 листопада 2013 року ОСОБА_2 заповів усе своє майно ОСОБА_1 .

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 1581 від 07 листопада 2017 року позивач набув право власності на земельну ділянку, площею 2,8222 га, з кадастровим номером 6823380500:02:004:0088.

02 липня 2024 року позивач надсилав відповідачу письмове повідомлення яким повідомив, що він є власником земельної ділянки з кадастровим номером 6823380500:02:004:0088 та просив сплатити орендну плату за користування земельною ділянкою (том 1 а.с.16-18).

Згідно із інформацією від ГУ ДПС в Хмельницькій області від 09 вересня 2024 року, ОСОБА_1 є власником таких земельних ділянок: площею 2,8222 га, кадастровий номер 6823380500:02:004:0088; площею 0,25 га, кадастровий номер 6823380500:01:001:0189; площею 0,2337 га, кадастровий номер 6823380500:05:005:0554. 

Відповідно до інформаційно-комунікаційною системою ДПС «Податковий блок» ОСОБА_1 за період 2017-2024 роки сплачено земельного податку з фізичних осіб: 2017 рік - 58,50 грн; 2018 рік - 53,50 грн; 2019 рік - 55,81 грн; 2020 рік -54,50 грн; 2021 рік - 340,47 грн; 2022 рік - 343,47 грн, 2023 рік - 348,50 грн; 2024 рік - станом на 01 вересня 2024 року - 366,24 грн.

Згідно з платіжними інструкціями № 55077, № 55079, № 55078 від 10 вересня 2024 року відповідач здійснив нарахування орендної плати позивачу через відділення АТ «Укрпошта» за період з 2017 року по 2023 рік.

25 листопада 2016 року через відділення Укрпошти відповідач перерахував ОСОБА_2 виплату орендної плати в сумі 1049,98 грн. Окрім того, ОСОБА_2 отримав в рахунок орендної плати 100 кг цукру по ціні 12,9 грн за кілограм на загальну суму 1 290 грн.

Згідно із висновком експерта № 84/25-26 від 25 квітня 2025 року підпис в договорі оренди земельної ділянки № б/н від 01 листопада 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Енселко Агро», в розділі «підписи сторін» в колонці «від орендодавця» у рядку відведеному для підпису орендодавця виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою (том 1 а.с.183-190).

З 2017 року до 2025 року земельна ділянка з кадастровим номером 6823380500:02:004:0088 включалася ТОВ «Енселко Агро» до додатку 1 до Податкової декларації платника єдиного податку 4 групи та відповідач сплачував податок за користування спірною земельною ділянкою.

Апеляційнйи суд встановив, що:
відповідач надав до суду першої інстанції докази укладення договору, зокрема: відомості про отримання ОСОБА_2 за 2016 рік орендної плати як в грошовій, так і в натуральній формі (отримання цукру); копії документів на підставі яких укладався договір оренди землі між ОСОБА_2 та відповідачем, а саме правовстановлюючий документ на земельну ділянку з кадастровим номером 6823380500:02:004:0088 - копія свідоцтва про право власності на спадщину за законом, видане приватним нотаріусом Новоушицького районного нотаріального округу Кохан О. В. Цю земельну ділянку ОСОБА_2 успадкував після смерті ОСОБА_3 . Також ОСОБА_2 було надано копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 06 листопада 2013 року приватним нотаріусом Кохан О. В. за заявою ОСОБА_2 . Зазначені документи не могли бути отримані ТОВ «Енселко Агро» самостійно ні в нотаріуса ні в будь-якому іншому місці чи в інших осіб, оскільки вони зберігаються в нотаріальній конторі та у власника земельної ділянки;
ОСОБА_1 в листопаді 2017 року отримавши право власності на спірну земельну ділянку в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 , знаючи про укладений договір оренди спірної земельної ділянки спадкодавцем з ТОВ «Енселко Агро», про що свідчить поданий позов про розірвання договору оренди землі, в порядку статті 148-1 ЗК України не повідомив орендаря про зміну власника спірної земельної ділянки. З цих об`єктивних причин відповідачем не виплачувалася орендна плата за період з 2017 по 2024 року;
лише після надання відповіді на адвокатський запит Наталюка Н. М. , від ОСОБА_1 в липні 2024 року надійшло письмове повідомлення про те, що він є власником земельної ділянки з кадастровим номером 6823380500:02:004:0088, яку він успадкував після смерті ОСОБА_2 , надавши копії відповідних документів та просив здійснити йому виплату орендної плати шляхом перерахування коштів через відділення Укрпошти, так як не має відкритого рахунку в банківській установі. Направлену поштовим переказом орендну плату за період 2017-2024 роки позивач відмовився отримувати, уже після подання заяви про зміну предмета та підстав позову.

Позиція Верховного Суду

Касаційний суд відхиляє аргументи касаційної скарги з таких підстав.

Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24), постанову Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).

Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Здоровий глузд (засада розумності) характерний як для оцінки / врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється під час вирішення спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 березня 2026 року в справі № 757/34767/23).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18), (див. пункт 136 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 травня 2026 року в справі № 925/632/19 (провадження № 12-26гс25)).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).

Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 (провадження № 61-8829сво21)).

Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк (частина друга статті 763 ЦК України).

Під невизначеним строком договору найму (оренди) розуміється відсутність домовленості сторін про встановлення строку договору. Тобто сторони при укладанні договору визначають тільки момент, коли «починається» договір найму, проте без встановлення його кінцевого моменту. За умови, що сторони не встановили строк договору найму, він є укладеним на невизначений строк. Правові наслідки укладання договору найму на невизначений строк полягають в тому, що кожна зі сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Відмова від договору найму не залежить від причин, які детермінували намір однієї зі сторін (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (абзац 1 частини другої статті 207 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (абзац 1 частини першої статті 638 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року в справі № 227/3760/19-ц (провадження №14-79цс21) зазначено, що: 
«6.34. Разом з тим, укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
6.38. У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).
6.49. У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення».

Касаційний суд підкреслює, що слід розмежовувати доктрину venire contra factum proprium (що характерна для романо-германської традиції) та еstoppel (властивий для англосаксонської традиції). Доктрина venire contra factum proprium є матеріальною-правовою конструкцією та розрахована на її застосування в матеріальних приватно-правових відносинах. Тобто доктрина заборони суперечливої поведінки є матеріально-правовою, а не процесуальною конструкцією. Тому вона застосовується у сфері цивільних (приватноправових) відносин.

Цей суд неодноразову звертав увагу, що собою представляє доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) та вказував, зокрема, що: 
доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), є проявом принципу доброї совісті та базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 532/1550/23 (провадження № 61-4145сво24)). Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права (DCFR) вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18));
поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19));
якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від права власності, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2022 року в справі № 126/2200/20 (провадження № 61-10017св22)).
проявом доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) є те, що якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності, право на частку в спільній власності), добровільно висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від належного їй майнового права, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити суб`єктивне право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права. У випадку, якщо особа добровільно відмовилася від видачі свідоцтва про права на частку в праві спільної сумісної власності, а у подальшому змінила своє рішення та звертається із заявою про видачу такого свідоцтва та про оспорення свідоцтва про право на спадщину, в яке включено таке майно, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити суб`єктивне право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 532/1550/23 (провадження № 61-4145сво24));
якщо наймодавець (орендодавець) не підписував договір оренди земельної ділянки, але підписав акт прийому-передачі земельної ділянки та отримує плату за користування земельною ділянкою (орендну плату) від наймача (орендаря), то за такого випадку визнання відсутнім права оренди та повернення земельної ділянки не може бути застосованим. Це зумовлено тим, що поведінка орендодавця суперечить його попередній поведінці (підписання акта прийому-передачі земельної ділянки та отримання плати за користування земельною ділянкою) і є недобросовісною. Оскільки відсутній підпис орендаря на договорі оренди, але сторонами підписаний акт прийому-передачі земельної ділянки і орендодавець отримує плату за користування земельною ділянкою (орендну плату) від наймача (орендаря), то з урахуванням частини другої статті 763 ЦК договір оренди укладений на невизначений строк. Правові наслідки укладання договору найму на невизначений строк полягають в тому, що кожна зі сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Відмова від договору найму не залежить від причин, які детермінували намір однієї зі сторін. Обставин, які б свідчили про відмову від договору будь-якої зі сторін, у цій справі не встановлено (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 вересня 2025 року в справі № 676/8831/23 (провадження № 61-3910св25));
принцип добросовісності знаходиться в основі доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Суди мають керуватися вимогами пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України та враховувати загальні засади цивільного законодавства, зокрема справедливість, добросовісність та розумність. З 01 січня 2013 року було запроваджено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, державна реєстрація договорів оренди землі з цього моменту не здійснювалась. Якщо в подібній ситуації між сторонами був підписаний договір оренди землі, який містив всі істотні умови, належним чином виконувався, але державна реєстрація договору стала неможливою після 01 січня 2013 року внаслідок змін у законодавстві, суд відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України має враховувати загальні засади цивільного законодавства, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність, а також принцип заборони суперечливої поведінки та захистити права добросовісної сторони (див. пункти 142, 143, 146 - 148 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 травня 2026 року в справі № 925/632/19 (провадження № 12-26гс25)).

Касаційний суд вже зазначав, що:
цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див., зокрема, постанови Верховного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 130/1001/17 (провадження № 51-7588км18), від 18 січня 2021 року у справі № Б-23/75-02 (н.р.Б-7346/2-19), від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20 (провадження № 61-9003св21), від 17 січня 2024 року в справі № 932/9029/23 (провадження № 61-16072 св 23), від 19 лютого 2024 року в справі № 932/3602/22 (провадження № 61-7598св23));
висновки об`єднаної палати касаційного суду мають перевагу над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати та колегії суддів касаційного суду (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2025 року в справі № 144/1440/22 (провадження № 61-12561сво24)).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У справі, що переглядається:
апеляційний суд встановив, що позивач зазначав, що договір орендодавець ОСОБА_2 не підписував, про що надав висновок експерта. Відповідач надав до суду першої інстанції докази про отримання ОСОБА_2 за 2016 рік орендної плати як в грошовій, так і в натуральній формі (отримання цукру); копії документів на підставі яких укладався договір оренди землі між ОСОБА_2 та відповідачем, а саме правовстановлюючий документ на земельну ділянку з кадастровим номером 6823380500:02:004:0088 - копія свідоцтва про право власності на спадщину за законом, видане приватним нотаріусом Новоушицького районного нотаріального округу Кохан О. В. Цю земельну ділянку ОСОБА_2 успадкував після смерті ОСОБА_3 . Також ОСОБА_2 було надано копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 06 листопада 2013 року приватним нотаріусом Кохан О. В. за заявою ОСОБА_2 . Зазначені документи не могли бути отримані ТОВ «Енселко Агро» самостійно ні в нотаріуса ні в будь-якому іншому місці чи в інших осіб, оскільки вони зберігаються в нотаріальній конторі та у власника земельної ділянки;
апеляційний суд врахував, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них;
апеляційний суд обґрунтовано вважав, що якщо наймодавець (орендодавець) не підписував договір оренди земельної ділянки, але надав всі документи для укладення такого договору, отримував плату за користування земельною ділянкою (орендну плату) від наймача (орендаря), то за такого випадку визнання відсутнім права оренди та повернення земельної ділянки не може бути застосованим. Це зумовлено тим, що поведінка орендодавця суперечить його попередній поведінці (надання всіх необхідних документів які стали підставою для укладення договору оренди землі та отримання плати за користування земельною ділянкою) і є недобросовісною.

За таких обставин, з урахуванням того, що обставин, які б свідчили про відмову від договору будь-якої зі сторін, у цій справі не встановлено, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову. Тому постанову від 12 лютого 2026 року належить залишити без змін. 

Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого особа (зокрема, позивач чи відповідач), самостійно вирішує, зокрема, чи оскаржувати судові рішення в касаційному порядку та в яких межах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2023 року в справі № 465/6549/16-ц (провадження № 61-11927св23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23)).

Також підлягає залишенню без змін і додаткова постанова апеляційного суду від 19 березня 2026 року, оскільки позивач пов`язував її скасування із скасуванням постанови від 12 лютого 2026 року та інших підстав касаційного оскарження не вказав.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без дотримання норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень касаційного суду. У зв`язку із наведеним, касаційний суд вважає, що касаційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін. Тому судові витрати покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; диспозитивність відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 4, 5, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що:
«40. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
41. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
42. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
43. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
44. Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
45. Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.
46. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
47. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 вересня 2020 року у справі № 904/3583/19 вказано, що:
«у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
У розумінні положень частини п`ятої статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Судами також не враховано, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 Господарського процесуального кодексу України (на підставі якої прийнято рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу) суд може зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, але виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі обґрунтування нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт (частина п`ята статті 126 Господарського процесуального кодексу України). Суд враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
При цьому, судами не враховано, що для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката недостатньо лише клопотання сторони. У такому разі на сторону покладається також обов`язок доведення неспівмірності витрат».

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. 

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22) вказано, що:
«апеляційне провадження має певні етапи, які вимагають як дій суду, так і дій інших учасників справи.
А саме: суд апеляційної інстанції перевіряє відповідність апеляційної скарги щодо форми і змісту вимогам статті 356 ЦПК України, дотримання строку, встановленого статтею 354 ЦПК України, повноважень особи, яка подала таку скаргу, сплату судових витрат та постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження. З цією процесуальною дією суду пов`язано право учасників справи подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого апеляційним судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження (частина перша статті 360 ЦПК України).
У частинах другій, четвертій статті 360 ЦПК України встановлено вимоги до форми та змісту відзиву та вказано на необхідність надання доказів надсилання його копій та документів, доданих до нього, іншим учасникам справи.
Тобто надання відзиву на апеляційну скаргу є реалізацією принципу змагальності сторін (пункт 4 частини третьої статті 2 та стаття 12 ЦПК України).
Подача апеляційної скарги та відкриття апеляційного провадження вимагає від інших учасників справи вчинення дій на захист своїх інтересів та спонукає до здійснення певних дій, які б не були реалізовані за відсутності апеляційної скарги.
Тому і у випадку закриття апеляційного провадження мають бути враховані судові витрати, які понесли інші учасники справи у зв`язку зі зверненням з апеляційною скаргою та відкриттям апеляційного провадження.
Отже, у разі закриття апеляційного провадження у зв`язку з відмовою особи, яка падала апеляційну скаргу, від такої, унеможливлюється повторне звернення цієї особи з апеляційною скаргою на оскарження судового рішення, однак інші учасники справи, які добросовісно реагували на відкриття апеляційного провадження поданням відзиву на апеляційну скаргу, понесли судові витрати, оскільки, у цьому випадку, звернулися за правничою допомогою до адвоката (стаття 15 ЦПК України), а відтак могли розраховувати на відшкодування вказаних витрат у випадку відмови у задоволенні апеляційної скарги. Однак такий же за своїми наслідками результат вони б отримали і у разі закриття апеляційного провадження, оскільки судове рішення, ухвалене судом першої інстанції по суті спору, залишається без змін.
Тому у випадку закриття апеляційного провадження відсутні будь-які обставини, які б унеможливлювали або нівелювали загальний принцип відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України)».

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У цій справі відповідач у відзиві на касаційну скаргу просить стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. До відзиву додано: копію договору про надання правничої допомоги від 27 травня 2025 року; копію додаткової угоди № 2 від 24 квітня 2026 року до договору про надання правничої допомоги від 27 травня 2025 року; копію акту приймання-передачі наданих послуг від 04 травня 2026 року. Зурахуванням залишення без задоволення касаційної скарги, відсутності заперечень позивача, касаційний суд вважає, що із позивача на користь відповідача належить стягнути судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку з поданням відзиву на касаційну скаргу, у розмірі 10 000 грн.

Керуючись статтями 141, 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Наталюком Назаром Миколайовичем, залишити без задовлення.

Постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 лютого 2026 року та додаткову постанову Хмельницького апеляційного суду від 19 березня 2026 року залишити без змін.

Стягнути з  ОСОБА_1  на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Енселко Агро» судові витрати на професійну правничу допомогу, які понесені у зв`язку з поданням відзиву на касаційну скаргу, в розмірі 10 000 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков