ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 р.	Справа № 552/9051/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Любчич Л.В. , П`янової Я.В. ,
за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 16.04.2026 року (ухвалене суддею Турченко Т.В.) в справі № 552/9051/25 
за позовом ОСОБА_1 
до  ІНФОРМАЦІЯ_1   
про визнання незаконними та скасування постанов про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 подав до суду адміністративний позов до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив: поновити строк на оскарження постанови т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 963 від 10.03.2025 р. в справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП; поновити строк на оскарження постанови т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 964 від 10.03.2025 р. в справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП; визнати протиправною та скасувати постанову т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 963 від 10.03.2025 р. в справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000,00 грн.; визнати протиправною та скасувати постанову т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 964 від 10.03.2025 р. в справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 , до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладення адміністративного стягнення в вигляді штрафу в розмірі 17000,00 грн.
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16.04.2026 р. відмовлено в поновленні строку на оскарження постанов т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 963 та № 964 від 10.03.2025 р. в справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1, ч. 3 ст. 210 КУпАП та відмовлено в задоволенні позову.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме, вимог: Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», КУпАП, Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи. 
Відповідач подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судовим розглядом встановлено, що 10.03.2025 р. т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 винесено постанову № 963 про накладення адміністративного стягнення, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000 грн., за те, що в порушення вимог Наказу Міністерства оборони №402 від 14.08.2008 р. не пройшов повторний медичний огляд військовозобов`язаних ВЛК протягом 5 останніх років.
Крім того, 10.03.2025 р. т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 винесено постанову № 964 про накладення адміністративного стягнення, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000 грн., за те, що відмовився від проходження ВЛК. 
Не погоджуючись із вищевказаними постановами у справі про адміністративне правопорушення, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні підстави для поновлення пропущеного строку для звернення до суду з позовом, а оскаржувані постанови обґрунтовані, у зв`язку з чим не підлягають скасуванню. 
Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав. 
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Тобто притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена відповідно до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, а також установлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.
Притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення.
Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з ст. 235 КУпАП, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).
Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Відповідно до ч. 1 ст. 210-1 КУпАП, порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію тягне за собою накладення штрафу на громадян від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно з ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. 
Статтею 1 Закону України “Про оборону України” визначено, що особливий період – період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно з Указом Президента України № 64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні” від 24.02.2022 р., у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України “Про правовий режим воєнного стану” в Україні з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який триває і по теперішній час.
Указом Президента України № 65/2022 від 24.02.2022 р. оголошено про проведення загальної мобілізації.
Стаття 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 р. № 3543-XII (в подальшому - Закон № 3543-XII) передбачає обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Згідно з абз. 3 ч. 1 ст. 22 Закону № 3543-XII, передбачено обов`язок громадян проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.
Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані: уточнити протягом 60 днів з дня набрання чинності указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, свої персональні дані через центр надання адміністративних послуг або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки; прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу розвідувальних органів України для оформлення військово-облікових документів, взяття на військовий облік, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів; проходити медичний огляд згідно з рішеннями комісії з питань взяття на військовий облік, комісії з питань направлення для проходження базової військової служби або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України, розвідувальному органі Міністерства оборони України чи розвідувальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, відповідно; проходити підготовку до військової служби, військову службу і виконувати військовий обов`язок у запасі; виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством. Резервісти зобов`язані прибувати до військової частини, в якій вони проходять службу у військовому резерві, за викликом командира цієї військової частини.
Особливості проходження медичного обстеження військовозобов`язаними та резервістами під час мобілізації, на особливий період визначаються Міністерством оборони України спільно з Міністерством охорони здоров`я України.
Відповідно до п. 3 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 р. № 1153/2008, громадяни, які добровільно вступають на військову службу (далі - військова служба за контрактом) або призиваються, проходять обов`язковий медичний огляд у порядку, що затверджується Міністерством оборони України за погодженням із центральним органом виконавчої влади в галузі охорони здоров`я.
Пунктом 3.1 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 № 402 визначено, що медичний огляд військовозобов`язаних проводиться за рішенням керівників ТЦК та СП ВЛК ТЦК та СП на збірних пунктах районних (міських) ТЦК та СП або за місцем провадження медичної практики у закладах охорони здоров`я комунальної або державної форми власності лікарями, які включаються до складу ВЛК ТЦК та СП.
Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 р. № 560 (в подальшому - Порядок №560, в редакції на час виникнення спірних правовідносин), визначає, зокрема, організацію медичного огляду військовозобов`язаних та резервістів для визначення придатності до військової служби.
Відповідно до абз. 3 п. 69 Порядку №560, громадяни України, які перебувають на військовому обліку та з набранням чинності Указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, прибули до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для уточнення своїх облікових даних (адреси місця проживання, номерів засобів зв`язку, адреси електронної пошти (за наявності) та інших персональних даних), можуть бути направлені на медичний огляд шляхом вручення їм повісток за наявності підстав для проходження медичного огляду відповідно до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів (зокрема у разі відсутності дійсного рішення військово-лікарської комісії про ступінь придатності військовозобов`язаного до військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період та/або під час дії правового режиму воєнного стану та/або наявності інших підстав, передбачених законодавством), а також направлені на такий огляд у разі, коли такі громадяни самостійно виявили бажання пройти медичний огляд.
Згідно з п. 74 Порядку №560, військовозобов`язаним та резервістам, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, за рішенням керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки видається направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду, сформоване за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Направлення, сформоване за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, надсилається в електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного та резервіста з урахуванням вимог пункту 74-3 цього Порядку. Особам віком до 45 років у направленні для проходження медичного огляду зазначається про необхідність визначення їх придатності до проходження військової служби у десантно-штурмових військах, силах спеціальних операцій, морській піхоті. Військовозобов`язаним та резервістам, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та виявили бажання проходити військову службу під час мобілізації у вибраній ними військовій частині, командиром військової частини або начальником центру рекрутингу Збройних Cил видається направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду за формою згідно з додатком 11, яке реєструється у письмовій формі у журналі реєстрації направлень на військово-лікарську комісію за формою згідно з додатком 12 та видається військовозобов`язаному та резервісту під особистий підпис.
Відповідно до п. 74-1 Порядку №560, для формування направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду в електронній формі за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу накладає на таке направлення кваліфікований електронний підпис у день його формування. Направлення, сформоване за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, може бути роздруковане. У такому разі його паперова форма повинна містити придатний для зчитування QR-код з відповідною інформацією. Роздруковане направлення реєструється в журналі реєстрації направлень на військово-лікарську комісію за формою згідно з додатком 12 та видається резервісту, військовозобов`язаному під особистий підпис. Під час вручення роздрукованого направлення військовозобов`язаним та резервістам під особистий підпис доводяться вимоги законодавства щодо відповідальності громадян за ухилення від військової служби під час мобілізації, у тому числі за ухилення від проходження медичного огляду за направленням районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, та строк завершення медичного огляду.
Отже, з наведеного вбачається, що процедурі проходження позивачем медичного огляду передує формування повістки про виклик для проходження відповідного огляду, видача керівником районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду та реєстрація відповідного направлення в журналі реєстрації направлень на військово-лікарську комісію за формою згідно з додатком 12 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період від 16.05.2024 р. №560.
Судовим розглядом встановлено, що 10.03.2025 р. т.в.о. начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 полковником ОСОБА_2 , винесено постанову №963, якою ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП та накладено штраф у розмірі - 17000 грн. 
Зі змісту постанови № 963 вбачається, що 28.02.2025 р. об 11 год. 40 хв. ОСОБА_3 був доставлений до ІНФОРМАЦІЯ_2 . В ході перевірки його документів виявлено, що він порушив вимоги наказу Міністерство оборони України № 402 від 14.08.2008 р. «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України», а саме відповідно до п. 3.2 глави 3 розділу ІІ Наказу не пройшов повторний медичний огляд військовозобов`язаних ВЛК районних, міських ТЦК на протязі п`яти останніх років, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210 КУпАП.
Відповідно до абзацу 1 пункту 3.2 глави 3 розділу II Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого Наказом Міністра оборони України від 14.08.2008р. № 402, повторний медичний огляд військовозобов`язаних проводиться один раз на 5 років ВЛК районних, міських ТЦК та СП.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що порядок направлення на ВЛК передбачено Порядком №560, якою визначено що обов`язковою попередньою стадією процедури проходження медичного огляду на військово-лікарській комісії є: формування повістки про виклик військовозобов`язаного для проходження відповідного огляду та її вручення особі; видача керівником районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду за формою, згідно з додатком 11 до Порядку №560; реєстрація відповідного направлення в журналі реєстрації направлень на військово-лікарську комісію за формою, згідно з додатком 12 до Порядку №560.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що саме на ТЦК та СП покладено обов`язок здійснювати оповіщення, викликати військовозобов`язаних для проходження медичного огляду ВЛК.
Суд апеляційної інстанції встановив, що доказів видачі позивачу повістки про виклик на військово-лікарську комісію та направлення для проходження медичного огляду до 28.02.2025 р. матеріали справи не містять та відповідачем не надано під час розгляду справи. Крім того, матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження факту відмови позивача від проходження ВЛК за направленням до 28.02.2025 р., не надано акту про відмову позивача від проходження вище вказаної комісії до 28.02.2025 р.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого Наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 р. № 402 не зобов`язує військовозобов`язаного самостійно ініціювати проходження ВЛК, а лише вказує на часовий проміжок проведення повторних медичних оглядів ВЛК військовозобов`язаними.
За відсутності правової норми, яка б встановлювала обов`язок особи вчинити певну дію, немає підстав звинувачувати таку особу в невиконанні такого обов`язку.
Враховуючи вищевикладене, оскільки чинними законодавством не передбачено обов`язок особи самостійно з`являтися до ТЦК та СП для проходження медичного огляду та військовозобов`язані для проходження ВЛК зобов`язані з`являтися за викликом/оповіщенням ТЦК та СП, тому у діях позивача відсутній склад адміністративного правопорушення.
Відповідачем всупереч вимог ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України не надано ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції доказів повідомлення та направлення позивача на проходження ВЛК до 28.02.2025 р. 
Таким чином, ІНФОРМАЦІЯ_3 , приймаючи спірну постанову №963 від 10.03.2025 р., допустив неповноту розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно позивача, у зв`язку з чим оскаржувана постанова відповідача прийнята з порушенням вимог чинного законодавства, та підлягає скасуванню. 
Щодо позовної вимоги про визнання протиправною та скасування постанови ІНФОРМАЦІЯ_1 № 964 від 10.03.2025 р. суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Судовим розглядом встановлено, що 10.03.2025 р. т.в.о. начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 полковником ОСОБА_2 , винесено постанову №964, якою ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено штраф у розмірі - 17000 грн. 
Зі змісту постанови № 964 вбачається, що 28.02.2025 р. о 12 год. 05 хв., ОСОБА_1 , доставлений до приміщення Пункту збору військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_2 в селищі Щербані для проходження військово-лікарської комісії та отримавши направлення на проходження ВЛК, категорично відмовився від його проходження в будь-якому ТЦК та СП. Станом на 28.02.2025р. військово-лікарську комісію не пройшов та відмовлявся її проходити, чим скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.
Судовим розглядом встановлено, що 28.02.2025 р. відповідачем сформовано повістку №28/1 та вручено позивачу про необхідність явки позивача до ІНФОРМАЦІЯ_2 03.03.2025 р. о 09:00 з метою проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби.
28.02.2025 р. відносно позивача співробітниками ІНФОРМАЦІЯ_2 складено протокол №964 про адміністративне правопорушення. Відповідно до змісту протоколу 28.02.2025 о 12:05 позивач доставлений до приміщення Пункту збору військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_2 в селищі Щербані для проходження військово-лікарської комісії. В результаті спілкування військовозобов`язаний ОСОБА_1 отримав направлення на проходження ВЛК та повідомив, що відмовляється від його проходження у зв`язку з тим, що він не має можливості надати дані про стан здоров`я та бажає пройти ВЛК за місцем прописки. Станом на 28.02.2025 р. військово-лікарську комісію не пройшов та відмовлявся її проходити.
Розгляд справи про адміністративне правопорушення призначено на 10.03.2025 р. о 10:00 год. в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 . В протоколі зазначено, що позивач відмовився від підпису протоколу. Додатками до протоколу вказано копію довідки, щодо встановлення особи.
За результатами розгляду цього протоколу 10.03.2025 р. т.в.о начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 винесено постанову №964, суть порушення в якій є аналогічною зазначеному в протоколі відносно позивача. Постановою позивача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, та накладено штраф у розмірі 17000 грн.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що фактичною підставою для притягнення позивача до відповідальності стала його відмова від проходження медичного огляду. Проте, обов`язок громадянина пройти медичний огляд згідно з ч. 1 ст. 22 Закону №3543-XII та Порядку №560 кореспондується з обов`язком ІНФОРМАЦІЯ_2 належним чином оформити та вручити відповідне рішення (направлення) на проходження ВЛК.
Зі змісту повістки від 28.02.2025 р. №28/1 на проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби вбачається, що датою початку проходження ВЛК у ньому вказано 03.03.2025 р. Направлення на ВЛК в матеріалах справи відсутне.
Разом з тим, протокол про адміністративне правопорушення за відмову від проходження ВЛК складено 28.02.2025 р., тобто за 3 дні до визначення у повістці терміну початку проходження медичного огляду. Це свідчить про те, що станом на 28.02.2025 р. склад правопорушення у вигляді відмови від проходження ВЛК не міг виникнути, оскільки обов`язок проходження позивачем ВЛК на час складення протоколу не настав.
Відмова позивача від проходження огляду 28.02.2025 р. не може вважатися правопорушенням, оскільки станом на цю дату у нього ще не виник такий обов`язок.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що надані докази не можуть вважатися такими, які підтверджують наявність станом на дату складання протоколу факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.
Відповідачем не доведено належними доказами правомірність оскаржуваної постанови, тому наявні підстави для її скасування.
Отже, суд першої інстанції вищенаведеного не врахував, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову.
Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що позов ОСОБА_1 обґрунтований та його необхідно задовольнити, оскільки оскаржувані постанови ІНФОРМАЦІЯ_1 від 10.03.2025 р. № 963, №964 в справі про адміністративне правопорушення необґрунтовані, у зв`язку з чим підлягають скасуванню.
Також, суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відмову в поновленні строку на оскарження постанов, оскільки позивачем разом з позовною заявою позивачем заявлено клопотання про поновлення строку, яке мотивовано тим, що позивачем пропущено строк їх оскарження з поважних причин.
Позивач обґрунтовує пропуск строку звернення до суду з позовом тим, що копії оскаржуваних постанов від 10.03.2025 р. він отримав 17.07.2025 р. у Полтавському відділі ДВС у Полтавському районі Полтавської області Східного МУМЮ, куди звернувся 15.07.2025 р. після того, як отримав повідомлення на телефон про арешт рахунків. 23.07.2025 р. позивач звернувся до Київського районного суду м. Полтави з позовом про оскарження постанови від 10.03.2025 р. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 26.08.2025 р. в справі № 554/11028/25 заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Київського районного суду м. Полтава від 03.09.2025 р. позовну заяву ОСОБА_1 повернуто, у зв`язку з невиконанням вимог ухвали суду від 26.08.2025 р.
Не погодившись з ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 03.09.2025 р. позивач подав апеляційну скаргу, яка ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 13.10.2025 р. залишена без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків апеляційної скарги.
04.11.2025 р. представником позивача до Другого апеляційного адміністративного суду подана заява про повернення апеляційної скарги позивача на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 03.09.2025 р. в справі № 554/11028/25 та подано повторно до Київського районного суду м. Полтави позов про оскарження постанов відповідача від 10.03.2025 р.
Відповідачем ні суду першої інстанції ні до суду апеляційної інстанції не надано будь-яких доказів на спростування вищезазначених доводів позивача.
Відповідно до ч. 1 ст. 121 Кодексу адміністративного судочинства України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. 
Зважаючи на те, що первинний позов поданий у межах строку і реалізація права повторного звернення до суду з позовом здійснено без зайвих зволікань за наявності на те об`єктивних обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що причини зазначені позивачем в позовній заяві про поновлення строку є поважними.
Відповідно до ч. 3 ст. 286 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідачем допущено неповноту розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно позивача, а оскаржувані постанови прийняті з порушенням вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим підлягають скасуванню, а провадження в справах про адміністративне правопорушення підлягають закриттю. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення, у разі неправильного застосування норм матеріального права.
Із врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає необхідним скасувати рішення Київського районного суду м. Полтави від 16.04.2026 р. та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, а саме: скасувати постанову т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 963 від 10.03.2025 р. за справою про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000,00 грн.; скасувати постанову т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 964 від 10.03.2025 р. за справою про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 , до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладення адміністративного стягнення в вигляді штрафу у розмірі 17000,00 грн.; закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210 КУпАП, ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Таким чином, судові витрати за подання адміністративного позову в розмірі 968,96 грн. та за подання апеляційної скарги в розмірі 1453,44 грн., а всього 2422,40 грн. підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Щодо стягнення витрат на послуги адвоката в сумі 7000 грн. суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що стягнення судових витрат стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
Згідно з ч. 2 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (п. 1 ч. 3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
Відповідно до ч. 6 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
Статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", визначено, що інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).
Відповідно до п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 р. № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що до правової допомоги належать консультації та роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (в подальшому - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Аналогічні висновки щодо застосування норм матеріального права, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 р. в справі № 826/1216/16 та в постановах Верховного Суду від 17.09.2019 р. в справі № 810/3806/18, від 31.03.2020 р. в справі № 726/549/19, від 16.11.2023 р. в справі № 640/16003/22, від 10.07.2024 р. в справі № 340/1498/22.
Вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін. При цьому, принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як вже було зазначено вище, включає у себе такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в постанові Верховного Суду від 02.09.2020 р. в справі № 826/4959/16. 
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Крім того, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Аналогічні висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.02.2023 р. в справі № 755/2587/17 та Верховного Суду від 26.06.2019 р. в справі № 200/14113/18-а, від 31.03.2020 р. в справі № 726/549/19, від 21.05.2020 р. в справі № 240/3888/19, від 11.02.2021 р. в справі № 520/9115/19, № 640/19536/18 від 03.02.2022 р.
Також, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг з категорією складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Судовим розглядом встановлено, що позивачем на підтвердження витрат з оплати правової допомоги, понесених ним при розгляді справи у суді першої інстанції, подано копії: ордер на надання правничої допомоги серія ВІ №1346410, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 899 від 25.02.2011 р., договір про надання правничої допомоги від 30.10.2025 р., квитанція від 30.10.2025 р. про сплату гонорар в розмірі 7000 грн. 
З наданих документів встановлено, що між адвокатом, Пелих Н.М., та позивачем укладено договір про надання правничої (правової) допомоги від 30.10.2025 р., на підставі, якого клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надати клієнту правничу (правову) допомогу в обсязі та на умовах, передбаченим даним договором, що підпадає у наданні консультації, написанні та подання заяви про оскарження постанов ТЦК від 10.03.2025 р. про притягнення до адміністративної відповідальності. 
Відповідно до п. 3.3 вищезазначеного договору, розмір гонорара адвоката за цим договором складає 7000 грн. 
Суд апеляційної інстанції зазначає, що предметом позову в цій справі є оскарження постанов про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, передбачених ч. 3 ст. 210 КУпАП, ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, і накладення на нього стягнення у вигляді штрафу 17000 гривень, тобто, ця справа є справою незначної складності.
Дослідивши зміст та обсяг наданих позивачу послуг з правничої допомоги адвокатом Пелих Н.М. в їх сукупності, суд апеляційної інстанції вважає, що заявлена позивачем до відшкодування сума витрат на правничу допомогу у розмірі 7000 грн. є суттєво завищеною, неспівмірною із складністю цієї справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсягом наданих адвокатом послуг.
Також, відповідач в суді першої інстанції заперечував проти заявленого позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн. посилався на його неспівмірність зі складністю справи, обсягом виконаних робіт та просив зменшити розмір витрат адвоката до 1000 грн.
Крім того, суд апеляційної інстанції вважає, що підготовка до вказаної справи не вимагала великого обсягу юридичної та технічної роботи, не потребувала затрат значного часу та коштів, які заявлені позивачем як витрати на правову допомогу, у зв`язку з чим витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 2000 грн.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 271, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Київського районного суду м. Полтави від 16.04.2026 р. в справі № 552/9051/25 скасувати.
Ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Скасувати постанову т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 963 від 10.03.2025 р. в справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000,00 грн.
Скасувати постанову т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 964 від 10.03.2025 р. в справі про адміністративне правопорушення про притягнення ОСОБА_1 , до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладення адміністративного стягнення в вигляді штрафу у розмірі 17000,00 грн.
Закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 210 КУпАП, ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання адміністративного позову в розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 96 копійок та за подання апеляційної скарги в розмірі 1453 (одна тисяча чотириста п`ятдесят три) гривні 44 копійки, а разом 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок та судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 (дві тисячі) грн.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк	
Судді	   	Л.В. Любчич   Я.В. П`янова