ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"28" квітня 2026 р. Справа№ 910/7700/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Яценко О.В.
суддів: Гончарова С.А. 
Спаських Н.М. 

за участю секретаря судового засідання: Антонюк А.С. 

за участю представників учасників справи відповідно до протоколу судового засідання від 28.04.2026

розглянувши у відкритому судовому засіданні 
апеляційну скаргу Державного підприємства «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Вантажно-транспортне управління» державного підприємства «Львіввугілля»
на рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2026 (повний текст складено 17.03.2026)
у справі № 910/7700/25 (суддя Шкурдова Л.М.)
за позовом Державного підприємства Міністерства оборони України «Київська контора матеріально-технічного забезпечення»
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Скс буд-транс інжиніринг»
2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Захід-трейд плюс»
3. Державного підприємства «Львіввугілля»
за участі: третьої особи 1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Міністерство оборони України, 
третьої особи 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача 3 - Товариство з обмеженою відповідальністю «Полтавський ремонтний завод залізничної техніки»
про стягнення 1 110 642,23 грн. та зобов`язання повернути майно

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року Державне підприємство Міністерства оборони України «Київська контора матеріально-технічного забезпечення» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Скс буд-транс інжиніринг» (відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Захід-трейд плюс» (відповідач 2), у якому просило:
- стягнути з відповідача 2 заборгованість у розмірі 1 110 642,23 грн.;
- зобов`язати відповідача 1 повернути орендоване майно, а саме - тепловоз ТЕМ-2 УМ 635 інвентарний номер 2094.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем 1 своїх зобов`язань за договором оренди державного індивідуально визначеного рухомого майна (транспортного засобу) № 01/12/19 від 12.12.2019 в частині сплати орендних платежів за період з 01.06.2023 по 31.12.2024 у сумі 1 110 642,23 грн., та не повернення відповідачем 1 орендованого майна з оренди. 
При цьому позивач зазначає, що:
- між відповідачем 1 та відповідачем 2 укладено договір суборенди індивідуально визначеного рухомого майна (транспортного засобу) № 01/04/20 від 15.04.2020, відповідно до якого тепловоз ТЕМ-2 УМ 635 інвентарний номер 2094 перебуває у користуванні відповідача 2, однак, за умовами договору оренди № 01/12/19 від 12.12.2019 саме на відповідача 1 покладено обов`язок повернення орендованого майна з оренди;
- позивач та відповідач 2 уклали договори відступлення права вимоги № 4 від 01.11.2023, № 5 від 27.02.2024, № 6 від 16.07.2024, № 7 від 18.11.2024 та № 1 від 18.01.2025, за якими позивач за плату відступив відповідачу 2 право вимоги щодо сплати орендної плати за договором оренди № 01/12/19 від 12.12.2019, проте відповідач 2 не у повному обсязі виконав зобов`язання щодо перерахування позивачу плати за договорами відступлення права вимоги, а наявні заборгованість становить 1 110 642,23 грн.
Під час розгляду справи за клопотанням позивача, яке мотивоване тим, що наразі орендоване майно, а саме - тепловоз ТЕМ-2 УМ 635 інвентарний номер 2094, без погодження позивача, як власника такого майна, перебуває у користуванні Державного підприємства «Львіввугілля», останнє залучено до участі у справі як відповідача 3 (ухвала Господарського суду міста Києва від 18.11.2025).
У вказаному клопотанні про залучення до участі у справі співвідповідача-відповідача 3 (а.с. 214-220 т. 1) позивач просив залучити Державне підприємство «Львіввугілля» до справи в якості співвідповідача 3 з вимогою - витребувати у Державного підприємства «Львіввугілля» тепловоз ТЕМ-2 УМ 635 інвентарний номер 2094 та зобов`язати Державне підприємство «Львіввугілля» передати його позивачу.
Крім того, судом першої інстанції (ухвала Господарського суду міста Києва від 16.12.2025) до участі у справі залучено:
- третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Міністерство оборони України (єдиного засновника позивача);
- третю особу 2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача 3 - Товариство з обмеженою відповідальністю «Полтавський ремонтний завод залізничної техніки» (особа від якої на підставі договору №0107/22/36 від 01.07.2022 відповідач 3 отримав тепловоз ТЕМ-2 УМ 635 як тимчасову заміну на час виконання останнім ремонту локомотиву відповідача-3 ТЕМ-2 М 044 в рамках договірних зобов`язань за договором №278 від 31.08.2021).
Відповідач 1 та відповідач 2 правом на подання відзиву в суді першої інстанції не скористались.
Відповідач 3 проти задоволення позову заперечив, пославшись на те, що:
- локомотив ТЕМ2У був переданий ВП «ВТУ» ДП «Львіввугілля» з метою уникнення нарахування ТОВ «ПРЗЗТ» збитків, які наше підприємство понесло б відсутністю локомотиву. ТОВ «ПРЗЗТ» при укладенні цього договору передало у користування локомотив, як свій власний. Маркування на локомотиві ТЕМ2У № 635, що перебуває у нашому користуванні ТОВ «ПРЗЗТ». ВП «ВТУ» ДП «Львіввугілля» має зобов`язання за договором № 0107/22/36 від 01.07.2022 перед ТОВ «ПРЗЗТ» повернути локомотив ТЕМ 2 У № 635 після виконання ним ремонту та повернення нашого локомотиву ТЕМ 2У № 044;
- договір № 0107/22/36 від 01.07.2022 на сьогоднішній день є чинним та не визнаний не законним. Маючи зобов`язання перед ТОВ «ПРЗЗТ» ВП «ВТУ» ДП «Львіввугілля» не може повернути локомотив позивачу;
- ВП «ВТУ» ДП «Львіввугілля» діяло добросовісно, укладаючи договір з ТОВ «ПРЗЗТ», яке на той момент можливо мало підстави вважати себе законним користувачем;
- оскільки позивач добровільно передав майно у оренду відповідачу 1 та відповідачу 2, майно не було забрано у позивача без його згоди, а також враховуючи те, що відповідачу 3 ТОВ «ПРЗЗТ» передало локомотив взамін на час ремонту, як власний, в зв`язку з не виконанням перед ВП «ВТУ» ДП «Львіввугілля» зобов`язань з виконання ремонту локомотиву № 044, а також те, що наше підприємство несе майнові зобов`язання за це майно перед ТОВ «ПРЗЗТ», відповідач 3 у такому випадку є потерпілою стороною та добросовісним набувачем (користувачем).
- те що відповідач 3 є добросовісним набувачем (користувачем) спірного майна підтверджується рішенням Господарського суду Львівської області від 23.09.2025 у справі № 914/1863/25;
- він не знав та не міг знати, що третя особа 2 не мала права передавати у користування тепловоз, або що правовий статус цього тепловозу є спірним;
- позивач не підтвердив право господарського відання та право власності на спірне майно, а відтак і право його вимагати;
- відповідач 3 за наявності відповідного рішення суду надасть доступ до локомотиву власнику для його опечатування чи вилучення при наявності відповідних документів та питання повернення після вирішення питання з первинним порушником ТОВ`ПРЗЗТ». Відповідач 3 не повинен нести відповідальність та фінансові витрати, а також інші дії для реалізації повернення локомотиву власнику, оскільки відповідальність та зобов`язання повернути локомотив перед позивачем несуть відповідач 1, відповідач 2 та ТОВ «ПРЗЗТ»;
- відповідач 3 не створюватиме перешкод та готовий надати доступ до локомотиву, але реалізація цього повернення фізично не можлива до вирішення спору з ТОВ «ПРЗЗТ» (яке є відповідальним за невиконання ремонту та надання чужого майна) і не за рахунок відповідача 2. Відповідач 3 несе відповідальність лише за збереження майна, але не за витрати на його реституцію.
Третя особа 1 зазначила, що:
- тепловоз, який є предметом спору, перебуває в сфері управління Міністерства оборони України, знаходиться на балансі позивача і належить останньому на праві господарського відання;
- право господарського відання щодо тепловоза наділяє позивача легітимними правомочностями (з володіння та отримання оплати за користування зазначеним державним індивідуально визначеним рухомим майном), що підлягають захисту в порядку, встановленому для захисту права власності;
- не повертаючи тепловоз (який є державним майном) і не сплачуючи орендну плату за його користування позивачу, відповідачі діють недобросовісно.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.03.2026 у справі № 910/7700/25 позовні вимоги задоволено повністю: 
- стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Захід-трейд плюс» на користь Державного підприємства Міністерства оборони України «Київська контора матеріально-технічного забезпечення» 1 110 642,23 грн. заборгованості зі сплати орендної плати, 16 659,63 грн. витрат зі сплати судового збору;
- зобов`язано Державне підприємство «Львіввугілля» повернути Державному підприємству Міністерства оборони України «Київська контора матеріально-технічного забезпечення» тепловоз ТЕМ-2 УМ 635 інвентарний номер 2094;
- стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Скс буд-транс інжиніринг» на користь Державного підприємства Міністерства оборони України «Київська контора матеріально-технічного забезпечення» 3 028,00 грн. витрат зі сплати судового збору.
При розгляд спору сторін по суті суд першої інстанції встановив, що:
- на виконання укладеного між позивачем та відповідачем 1 договору оренди державного індивідуально визначеного рухомого майна (транспортного засобу) № 01/12/19 від 12.12.2029, позивачем відповідачу 1 передано тепловоз ТЕМ-2 УМ 635 інвентарний номер 2094;
- на виконання укладеного між відповідачем 1 та відповідачем 2 договору суборенди державного індивідуально визначеного рухомого майна (транспортного засобу) № 01/04/20 від 15.04.2020 відповідачу 2 в суборенду передано тепловоз ТЕМ-2 УМ 635 інвентарний номер 2094;
- з рішення Господарського суду Львівської області від 23.09.2025 у справі № 914/1863/25, залишеного без змін Західним апеляційним господарським судом від 19.01.2026, вбачається, що:
1) за результатами проведення відкритих торгів 09.08.2021 між Державним підприємством «Львіввугілля» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Полтавський ремонтний завод залізничної техніки» (виконавець) укладено договір № 278 від 31.08.2021 про закупівлю послуг з капітального ремонту тепловозу ТЕМ2М № 044, відповідно до п. 1.1 якого виконавець зобов`язався надати послуги з капітального ремонту тепловозу для потреб замовника за кодом ДК 021:2015, 50220000-3 - послуги з ремонту, технічного обслуговування залізничного транспорту і пов`язаного обладнання та супутні послуги; 50221000-0- послуги з ремонту і технічного обслуговування локомотивів (капітальний ремонт KP -2 тепловозу ТЕМ- 2М № 044);
2) відповідно до акту прийому-передачі тепловоза від 04.11.2021 тепловоз ТЕМ2М № 044 прийнятий на базу ТОВ « Полтавський ремонтний завод залізничної техніки» з 04.11.2021;
3) з метою запобігання негативним наслідкам несвоєчасного виконання ремонтних робіт та мінімізації втрат замовника, 01.07.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Полтавський ремонтний завод залізничної техніки» (сторона 1) та Вантажно-транспортним управлінням Державного підприємства «Львіввугілля» (сторона-2) укладено договір № 0107/22, за умовами якого сторона 1 зобов`язалася передати стороні 2 у безоплатне користування підмінний маневровий тепловоз серії ТЕМ2У № 635;
4) ТОВ «Полтавський ремонтний завод залізничної техніки» не виконано ремонту локомотиву ТЕМ2М № 044 ДП «Львіввугілля» за договором № 278 від 32.08.2021, а повернення ДП «Львіввугілля» маневрового тепловозу серії ТЕМ2У № 635, інвентарний номер 2094, до ТОВ «Полтавський ремонтний завод залізничної техніки» напряму залежить від виконання ТОВ «Полтавський ремонтний завод залізничної техніки» послуг щодо ремонту обладнання за договором № 278 від 31.08.2021;
- тепловоз ТЕМ-2 УМ 635 інвентарний номер 2094 позивачу не повернуто.
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 2 на корить позивача 1 110 642,23 грн. заборгованості зі сплати орендної плати суд першої інстанції виходив з того, що:
- матеріалами справи підтверджується, що протягом червня-грудня 2023 року та січня-грудня 2024 року відповідач 1 не сплачував орендну плату за послуги з оренди спірного тепловозу, натомість без жодних зауважень чи заперечень підписував акти виконаних робіт (послуга оренди тепловозу) за договором № 01/12/19 від 12.12.20219. на загальну суму 1 120 000,00 грн.;
- з метою погашення заборгованості відповідача 1 за договором оренди № 01/12/19 від 12.12.2019, між позивачем та відповідачем 2 було укладено ряд договорів відступлення права вимоги (№ 4 від 01.11.2023, № 5 від 27.02.2024, № 6 від 16.07.2024, № 7 від 18.11.2024 та № 1 від 18.01.2025), за умовами яких первісний кредитор за плату відступив новому кредитору право вимоги від відповідача 1 належного виконання зобов`язань за договором оренди державного індивідуально визначеного рухомого майна (транспортного засобу) № 01/12/19 від 12.12.2019 в частині сплати орендних платежів на загальну суму 1 120 000,00 грн.;
- відповідач 2, всупереч вимогам статей 13, 74 ГПК України, доводів позивача не спростував, жодних доказів на доведення відсутності заборгованості або факту оплати за договорами відступлення № 4 від 01.11.2023, № 5 від 27.02.2024, № 6 від 16.07.2024, № 7 від 18.11.2024 та № 1 від 18.01.2025 на суму 1 110 642,23 грн. суду не надав.
Щодо вимоги про зобов`язання повернути майно суд першої інстанції вказав наступне:
- після завершення строку дії договору оренди державного індивідуально визначеного рухомого майна № 01/12/19 від 12.12.2019 (31.12.2024), відповідач 1 не повернув позивачу тепловоз ТЕМ-2 УМ 635 інвентарний номер 2094. Доказів підписання між сторонами акту повернення майна матеріали справи не містять;
- листом № 175 від 15.06.2022 відповідач 1 надав відповідачу 2 згоду на подальшу передачу спірного майна в користування третьої особи 2, яка, за укладеним 01.07.2022 з відповідачем 3 договором № 0107/22, передало відповідачу 3 у безоплатне користування тепловоз ТЕМ-2 УМ 635. Водночас позивач не надавав згоди відповідачу 1 передавати об`єкт оренди у користування третіх осіб, у тому числі у користування відповідача 3;
- твердження відповідача 3 про те, що позивач не довів, що тепловоз ТЕМ-2 УМ 635 інвентарний номер 2094 належить позивачу, є безпідставними та не відповідають дійсності, оскільки лист № 175 від 15.06.2022, яким відповідач 1 надав відповідачу 2 згоду на передачу спірного майна в користування третій особі 2 був долучений до матеріалів справи саме відповідачем 3, а відтак відповідач 3 не міг не знати, що тепловоз ТЕМ-2 УМ 635 інвентарний номер 2094 не є власністю третьої особи 2. Із даного листа прослідковується рух спірного майна від відповідача 1 до третьої особи 2 поза волею позивача та без його письмової згоди. Протилежного суду не доведено;
- доказів на підтвердження того факту, що відповідач 3 звертався до відповідачів 1, 2 або третьої особи 2, з метою отримання підтверджуючих право власності документів на тепловоз ТЕМ-2 УМ 635 інвентарний номер 2094, матеріали справи не містять, натомість, матеріалами справи, зокрема наданими поясненнями третьої особи 1, технічним паспортом та довідкою про балансову належність основних фондів № 114 від 02.06.2025 р., підтверджується, що тепловоз ТЕМ-2 УМ 635 інвентарний номер 2094 знаходиться на балансі позивача і належить останньому на праві господарського відання;
- враховуючи, що відповідач 3 набув у своє користування тепловоз ТЕМ-2 УМ 635 поза волею позивача та без його згоди, то у даному випадку обраний позивачем спосіб захисту у вигляді зобов`язання відповідача 3 повернути спірне майно є цілком обґрунтованим та таким, що спроможний поновити порушені права позивача.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, Державне підприємство «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Вантажно-транспортне управління» державного підприємства «Львіввугілля» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2026 у справі № 910/7700/25 в частині позовних вимог до відповідача 3 Державного підприємства «Львіввугілля» та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні вимог до Державного підприємства «Львіввугілля» відмовити повністю.
У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на те, що:
- позивач не надав на підтвердження права власності чи господарського відання жодного документу, ні акту про передачу йому майна державою, ні рішення про передачу такого майна, ні витягу з балансу, лише балансову довідку довільної форми, яка не є доказом права власності та копію технічного паспорту, який підтверджує лише те, що такий тепловоз існує та його характеристики, але не підтверджує кому належить це майно на праві власності. Також відсутнє письмове та усне підтвердження державної власності локомотиву від Фонду державного майна. При цьому віндикаційна позовна вимога не може бути задоволена без належного підтвердження права власності;
- згідно з матеріалами справи та поясненнями представника відповідача 3 позивач вимагає повернення локомотива моделі ТЕМ2УМ (номер 635), проте у фактичному володінні відповідача 3 перебуває локомотив моделі ТЕМ2У (згідно з договором № 0107/22/36 від 01.07.2022 ). Це різні модифікації техніки з відмінними характеристиками. ТЕМ2УМ та ТЕМ2У відрізняються рівнем модернізації;
- відповідач 3 є добросовісним користувачем оскільки отримав локомотив як підмінний за укладеним з третьою особою 2 договором № 278 від 31.08.2021 який є чинним та нікчемним не визнавався.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 23.03.2026 справа № 910/7700/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Хрипун О.О., Спаських Н.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Вантажно-транспортне управління» державного підприємства «Львіввугілля» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2026 у справі № 910/7700/25, ухвалено розгляд справи здійснювати у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, справу № 910/7700/25 призначено до розгляду на 28.04.2026 о 10:10 год., витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/7700/25.
06.04.2026 матеріали цієї справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.
08.04.2026 до суду від третьої особи 1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому третя особа 1 проти задоволення апеляційної скарги заперечила, пославшись на ті ж самі обставини, що і в суді першої інстанції та зауваживши на тому, що порушене речове право позивача стосовно тепловозу підлягає судовому захисту шляхом зобов`язання осіб, які не виконали свого обов`язку за договором / є фактичними володільцями повернути його і стягнення несплачених коштів за користування та на тому, що ключовим під час вирішення даної справи є встановлення того, що права оборонного підприємства було порушено, а тому позов було обґрунтовано задоволено місцевим господарським судом.
10.04.2026 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, пославшись на те, що:
- в матеріалах справи містяться належні та допустимі докази того, що тепловоз, яким наразі користується відповідач 3, та який останнім було отримано від ТОВ «ПРЗЗТ», є саме тим тепловозом, який на праві господарського відання належить позивачу (договір оренди державного індивідуально визначеного рухомого майна (транспортного засобу) №01/12/19 від 12.12.2019, договір суборенди державного індивідуально визначеного рухомого майна (транспортного засобу)№01/04/20 від 15.04.2020, лист від 15.06.2022, Витяг з технічного паспорту на тепловоз та Довідка про балансову вартість тепловозу;
- твердження відповідача 3, що останній є добросовісним набувачем тепловозу і користується ним на законних підставах, спростовується тим, що: відповідачем 3 не було надано суду першої інстанції будь-яких доказів на спростування того факту, що тепловоз належить позивачу; відповідачем 3 не було надано суду доказів кому саме на погляд відповідача 3 належить тепловоз; відповідачем 3 не було долучено до матеріалів справи доказів на підтвердження того, що останнім вчинялись дії для встановлення кому саме належить тепловоз при його отриманні на підставі договору експлуатації рухомого майна № 0107/22/36 від 01.07.2022; відповідачем 3 не було надано суду доказів того, що відповідачем 3 перевірялось належним чином наявність у ТОВ «ПРЗЗТ» права на передачу тепловозу в користування відповідачу 3. Як наслідок, твердження відповідача 3, що останній є добросовісним набувачем не ґрунтуються на вимогах законодавства, оскільки ТОВ «ПРЗЗТ», що передало відповідачу 3 тепловоз не мало жодних законних прав на користування та розпорядження даним майном.
13.04.2026 до суду від третьої особи 2 надійшло клопотання, в якому третя особа 2 просить розглядати справу без участі третьої особи 2 та врахувати позицію третьої особи 2 щодо позивних вимог, а саме відмовити в задоволенні апеляційної скарги, залишити рішення Господарського суду міста Києва без змін.
У вказаному клопотанні третя особа 2 зазначила, що:
- тепловоз не є власністю третьої особи 2, а був наданий нам лише в користування як підтверджує лист відповідача 1, що міститься в матеріалах справи;
- право власності позивача підтверджується технічним паспортом на тепловоз та довідкою про перебування майна на балансі позивача;
- після укладення договору оренди тепловоз був переданий у користування іншим суб`єктам господарювання та фактично, як підтверджено відповідачем 3 по справі, перебуває у користуванні ДП «Львіввугілля»;
- третя особа 2 на підставі договору експлуатації рухомого майна № 0107/22/36 від 01.07.2022 передала відповідачу 3 у користування тепловоз, що належить саме позивачу;
- належним способом захисту порушеного права у даній справі є зобов`язання відповідача 3 повернути тепловоз його законному власнику - позивачу;
- питання можливих регресних вимог, розподілу відповідальності або відшкодування збитків між відповідачами може вирішуватися ними у окремому порядку та не може обмежувати право власника на повернення належного йому майна;
- позов в частині стягнення коштів залишаємо на розсуд суду.
13.04.2026 представник позивача звернувся до суду з клопотанням про участь у судових засіданнях у справі № 910/7700/25 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.04.2026 вказане клопотання задоволено.
14.04.2026 представник відповідача 3 звернувся до суду з заявою про участь у судових засіданнях у справі № 910/7700/25 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.04.2026 вказану заяву задоволено.
15.04.2026 до суду від відповідача 3 надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач 3 підтримав раніше викладену правову позицію, а також зауважив на тому, що:
- позивач заявив віндикаційний позов - вимогу про витребування майна з чужого не законного володіння до відповідача 3, однак, згідно зі ст. 387 ЦК України, такий позов може пред`явити лише власник, який підтвердив свій титул належними та допустимими доказами, які у цій справі відсутні;
- позивачем так і не підтверджено жодним належним документом, оскільки належними документами, що підтверджують право господарського відання є рішення власника (держави) про передачу такого майна позивачу, акт передачі такого майна та Витяг з балансу, а не довільна довідка, яку позивач собі сам написав;
- визнання вимог позивача третьою особою 2 у клопотанні не є доказом титулу власності в розумінні ГПК України, особливо за відсутності первинних актів приймання передачі по ланцюгу.
Розпорядженням в.о. керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 27.04.2026 № 09.1-08/1286/26 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/7700/25 у зв`язку з перебуванням судді Хрипуна О.О. на лікарняному з 31.03.2026 по 28.04.2026.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 27.04.2026 справа № 910/7700/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Гончаров С.А., Спаських Н.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.04.2026 справу № 910/7700/25 прийнято до свого провадження визначеною колегією суддів (головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Гончаров С.А., Спаських Н.М.), учасників справи повідомлено, що розгляд апеляційної скарги Державного підприємства «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Вантажно-транспортне управління» державного підприємства «Львіввугілля» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2026 у справі № 910/7700/25 відбудеться у раніше визначені дату та час, а саме 28.04.2026 о 10:10 год., ухвалено судове засідання у справі № 910/7700/25 провести в режимі відеоконференції.
27.04.2026 до суду від третьої особи 1 надійшло клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи, в якому заявник, з посиланням на неможливість участі в судовому засіданні у даній справі уповноваженого представника Міністерства оборони України Овода А.П., просить визнати поважною причину неявки уповноваженого представника Міністерства оборони України в судове засідання у справі № 910/7700/25, яке призначено на 28.04.2026 о 10:10.
Порадившись на місці, колегія суддів не знайшла підстав для задоволення поданого третьою особою 1 клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи, з огляду на наступне.
За приписами ч. 11 ст. 270 ГПК України, яка встановлює порядок розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
Колегія суддів зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення справи у відповідному судовому засіданні.
Відтак, колегія суддів в цьому випадку не визнає поважними причини неявки у судове засідання 28.04.2026 у цій справі уповноваженого представника третьої особи 1 та зауважує третій особі 1 на тому, що нею не надано доказів того, що третя особа 1 має лише одного представника.
Окрім того, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією із засад здійснення судочинства встановлено розумні строки розгляду справи судом.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, учасником якої є Україна, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України», рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі «Фрідлендер проти Франції»). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 у справі «Красношапка проти України»).
З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе розглядати апеляційну скаргу в судовому засіданні 28.04.2026 за відсутності уповноваженого представника третьої особи 1. Відсутність представника третьої особи 1 в цьому випадку не перешкоджає розгляду апеляційної скарги та не повинна заважати здійсненню правосуддя, оскільки процесуальну позицію третьої особи 1 викладено у письмових поясненнях по суті спору, а участь представників в судовому засіданні не була визнана обов`язковою.
Близька за змістом правова позиції щодо відсутності підстав для задоволення клопотання учасника справи про відкладення розгляду справи викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.07.2022 у справі № 910/11818/18.
Станом на 28.04.2026 до Північного апеляційного господарського суду відзивів на апеляційну скаргу, інших клопотань від учасників справи не надходило.
Відповідачі 1, 2 та треті особи представників в судове засідання не направила.
Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників учасників в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників відповідачів 1, 2 та третіх осіб за наявними матеріалами апеляційного провадження.
Під час розгляду справи представник відповідача 3 апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити, представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 3, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції зміні чи скасуванню, з наступних підстав.

12.12.2019 між позивачем (орендодавець) та відповідачем 1 (орендар) укладено договір оренди державного індивідуально визначеного рухомого майна (транспортного засобу) № 01/12/19 (далі Договір 1) (а.с. 13-25 т. 1), відповідно до п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування окреме індивідуально-визначене майно: тепловоз ТЕМ-2 УМ 635 інвентарний номер 2094, що перебуває на балансі орендодавця (балансоутримувача), вартість якого визначена згідно із висновком про вартість оцінки на 30.10.2019 р. і становить за незалежною оцінкою 3 727 500,00 грн. без ПДВ.
Згідно з п. 2.1 Договору 1 орендар вступає у строкове платне користування майном на 5 років.
Передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно. Власником майна залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди, визначеного п. 2.1 цього договору (п. 2.2 Договору 1).
Пунктами 3.3-3.5 Договору 1 передбачено, що розмір орендної плати за місяць оренди майна становить 51 770,83 грн. без ПДВ. Розмір орендної плати з ПДВ становить 62 125,00 грн. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.
За умовами п. 4.6 Договору 1 днем повернення майна орендарем орендодавцю є день підписання акту повернення майна.
Відповідно до п. 12.1 Договору 1 останній набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2024.
Документом, що підтверджує надання послуг з оренди є акт надання послуг з оренди (п. 3.13 Договору 1).
Протягом червня-грудня 2023 року та січня-грудня 2024 року позивачем та відповідачем 1 підписано акти виконаних робіт (послуга оренди тепловозу) за Договором 1 на загальну суму 1 120 000,00 грн. (а.с. 26-44 т. 1). Докази сплати вказаних платежів у матеріалах справи відсутні.
15.04.2020 між відповідачем 1 (орендар) та відповідачем 2 (суборендар) укладено договір суборенди державного індивідуально визначеного рухомого майна (транспортного засобу) № 01/04/20 (далі Договір 2) (а.с. 48-60 т. 1), відповідно до п. 1.1 якого орендар передає, а суборендар приймає у строкове платне користування окреме індивідуально-визначене майно: тепловоз ТЕМ-2 УМ 635 інвентарний номер 2094, що перебуває на балансі орендодавця (балансоутримувача), вартість якого визначена згідно із висновком про вартість оцінки на 30.10.2019 р. і становить за незалежною оцінкою 3 727 500,00 грн. без ПДВ.
У п. 1.6 Договору 2 вказано, що орендар користується майном на праві оренди, на підставі Договору 1.
Згідно з п. 2.1 Договору 2 суборендар вступає у строкове платне користування майном до 31.12.2024
За умовами п.п. 3.3-3.5 Договору 2 розмір суборендної плати за місяць суборенди майна становить 51 770,83 грн. без ПДВ. Розмір суборендної плати з ПДВ становить 62 125,00 грн. Суборендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування суборендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.
Пунктом 12.1 Договору 2 визначено, що договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2024.
Листом № 175 від 15.06.2022 (а.с. 30 т. 2) відповідач 1 надав відповідачу 2 згоду на подальшу передачу майна в користування третій особі 2.
При цьому, умовами Договору 1 (п. 7.2.2) передача майна в суборенду здійснюється за письмовою згоди позивача, однак, як вірно встановлено судом першої інстанції, матеріали справи свідчать про те, що такий юридичний факт мав місце поза волею позивача. 
У позові позивач зазначає про те, що відповідач 1 припинив сплачувати орендну плату за Договором 1, внаслідок чого в останнього утворилася заборгованість в розмірі 1 120 000,00 грн., однак, враховуючи, що за Договором 2 суборендар за період користування тепловозом зобов`язується сплачувати суборендні платежі, між позивачем (первісний кредитор) та відповідачем 2 (новий кредитор) було укладено ряд договорів відступлення права вимоги, за умовами яких первісний кредитор відступив новому кредитору за плату право вимоги за Договором 1:
- договір відступлення права вимоги № 4 від 01.11.2023 (а.с. 60-62 т. 1) в частині вимоги здійснити оплату за послуги оренди, надані з червня по жовтень 2023 року (плата за передане право вимоги 280 000,00 грн.);
- договір відступлення права вимоги № 5 від 27.02.2024 (а.с. 63-65 т. 1) в частині вимоги здійснити оплату за послуги оренди, надані ТОВ з листопада 2023 року по січень 2024 року ( плата за передане право вимоги 180 000,00 грн.);
- договір відступлення права вимоги № 6 від 10.07.2024 (а.с. 66-68 т. 1) в частині вимоги здійснити оплату за послуги оренди, надані з лютого по квітень 2024 року (плата за передане право вимоги 180 000,00 грн.);
- договір відступлення права вимоги № 7 від 18.11.2024 (а.с. 69-71 т. 1) в частині вимоги здійснити оплату за послуги оренди, надані з травня по жовтень 2024 року (плата за передане право вимоги 360 000,00 грн.);
- договір відступлення права вимоги № 1 від 18.01.2025(а.с. 72-74 т. 1) в частині вимоги здійснити оплату за послуги оренди, надані з листопада по грудень 2024 року (120 000,00 грн.).
Із пояснень позивача вбачається, що у відповідача 2 наявна заборгованість перед позивачем зі сплати орендної плати у розмірі 1 110 642,23 грн.
Як вірно встановлено судом першої інстанції доказів повернення майна (тепловозу ТЕМ-2 УМ 635 інвентарний номер 2094), як і доказів сплати орендних платежів, матеріали справи не містять.
У подальшому, позивач виявив, що тепловоз ТЕМ-2 УМ 635 інвентарний номер 2094 перебуває у користуванні відповідача 3, з огляду на що позивач звернувся до відповідача 3 з вимогою № 111 від 30.05.2025 (а.с. 141-142 т. 1), в якій просив надати доступ своєму працівнику до тепловозу для його огляду та опломбування, припинити експлуатацію тепловозу та передати тепловоз представнику позивача разом із технічними документами.
Листом № 8/1-642 від 02.06.2025 (а.с. 143 т. 1) відповідач 3 повідомив позивача, що тепловоз ТЕМ-2 УМ 635 переданий відповідачу 3 у користування третьою особою 2 за договором № 0107/22/26 від 01.07.2022, вказаний локомотив має маркування ТОВ «ПРЗЗТ», до вимоги позивачем не долучено документів, які підтверджують право власності на локомотив, при представленні підтверджуючих документів права власності не той саме локомотив, що перебуває у відповідача 3 у безоплатному користуванні, в разі якщо дана вимога є правомірною, відповідач 3 не перешкоджатиме позивачу у доступі до його майна.
Згідно з ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як вбачається з рішення Господарського суду Львівської області від 23.09.2025 у справі № 914/1863/25 та постанови Західного апеляційного господарського суду від 19.01.2026:
« ..за результатами проведення відкритих торгів 09.08.2021 року між Державним підприємством «Львіввугілля» (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Полтавський ремонтний завод залізничної техніки» (виконавець) укладено Договір № 278 від 31.08.2021 про закупівлю послуг з капітального ремонту тепловозу ТЕМ2М № 044, відповідно до п.1.1 якого, виконавець зобов`язався надати послуги з капітального ремонту тепловозу для потреб замовника за кодом ДК 021:2015, 50220000-3 - послуги з ремонту, технічного обслуговування залізничного транспорту і пов`язаного обладнання та супутні послуги; 50221000-0- послуги з ремонту і технічного обслуговування локомотивів (капітальний ремонт KP -2 тепловозу ТЕМ- 2М № 044)…
…У зв`язку з невиконанням виконавцем зобов`язань щодо своєчасного проведення ремонту тепловоза, Вантажно-транспортним управлінням ДП «Львіввугілля» неодноразово направлялися листи з вимогою виконати умови договору, зокрема листи № 8/1-630 від 17.10.2022 року, № 8/1-648 від 24.10.2022 року та № 8/1-771 від 21.12.2022 року...
… З метою запобігання негативним наслідкам несвоєчасного виконання ремонтних робіт та мінімізації втрат замовника, 01.07.2022 року між ТзОВ «Полтавський ремонтний завод залізничної техніки» (позивач) та Вантажно-транспортним управлінням ДП «Львіввугілля» (відповідач) укладено Договір № 0107/22, за умовами якого позивач зобов`язався передати відповідачу у безоплатне користування підмінний маневровий тепловоз серії ТЕМ2У № 635. Договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками, факт його укладення сторонами не заперечується.
Відповідно до п.5.1 Договору № 0107/22 передача тепловоза оформлюється актом приймання-передачі, який є невід`ємною частиною договору. На виконання зазначених умов 01.07.2022 року тепловоз ТЕМ2У № 635 був переданий Вантажно-транспортному управлінню ДП «Львіввугілля» у безоплатне користування…
… За таких обставин саме невиконання позивачем своїх зобов`язань за договором № 278 об`єктивно унеможливлює настання події, з якою сторони пов`язали припинення спірного договору та обов`язок повернення майна.
Колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про те, що вимога позивача про зобов`язання відповідача виконати пункт 2.2.6 Договору № 0107/22 у частині повернення маневрового тепловоза серії ТЕМ2У № 635, інвентарний номер 2094, є передчасною, оскільки її задоволення безпосередньо залежить від виконання позивачем умов п.5.2 Договору та завершення ремонту за договором № 278 від 31.08.2021 року.»
Тепловоз ТЕМ-2 УМ 635 інвентарний номер 2094 повивачу не повернуто, відповідачем 2 кошти на сплачено, з огляду на що позивач звернувся до суду з цим позовом у якому зобов`язати відповідача 3 повернути тепловоз ТЕМ-2 УМ 635 інвентарний номер 2094, а також стягнути з відповідача 2 заборгованість в сумі 1 110 642,23 грн. 

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.03.2026 у справі № 910/7700/25 позовні вимоги задоволено повністю: 
- стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Захід-трейд плюс» на користь Державного підприємства Міністерства оборони України «Київська контора матеріально-технічного забезпечення» 1 110 642,23 грн. заборгованості зі сплати орендної плати, 16 659,63 грн. витрат зі сплати судового збору;
- зобов`язано Державне підприємство «Львіввугілля» повернути Державному підприємству Міністерства оборони України «Київська контора матеріально-технічного забезпечення» тепловоз ТЕМ-2 УМ 635 інвентарний номер 2094;
- стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Скс буд-транс інжиніринг» на користь Державного підприємства Міністерства оборони України «Київська контора матеріально-технічного забезпечення» 3 028,00 грн. витрат зі сплати судового збору.
За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як слідує зі змісту апеляційної скарги, у цій справі рішення суду першої інстанції відповідачем оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача 3 повернути позивачу тепловоз ТЕМ-2 УМ 635 інвентарний номер 2094, а відтак, враховуючи, що рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 2 на користь позивача 1 110 642,23 грн. заборгованості зі сплати орендної плати апелянтом не оскаржується, згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України, в цих частинах рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядається.
При цьому колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 2 на користь позивача 1 110 642,23 грн. заборгованості зі сплати орендної плати.

Отже предметом розгляду під час апеляційного розгляду цієї справи є позовні вимоги про зобов`язання відповідача 3 повернути позивачу тепловоз ТЕМ-2 УМ 635 інвентарний номер 2094.
Суд першої інстанції вказані позовні вимоги задовольнив у повному обсязі, що колегія суддів вважає вірним, з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 11 ЦК України). 
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди), до яких відноситься Договір, наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» відносини щодо оренди майна, що перебуває у комунальній власності, регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Враховуючи, що спірне майно відноситься до комунальної власності, відносини щодо його оренди регулюються, в тому числі, і Законом України «Про оренду державного та комунального майна», який діяв станом на дату спірних правовідносин.
Згідно зі ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.
Згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Частина 1 ст. 763 ЦК України встановлює, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.
Договір оренди припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено (ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»).
Як встановлено вище, у п. 12.1 Договору 1 сторонами погоджено, що останній набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2024.
Згідно з ч. 1 ст. 25 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди.
За змістом ч. 1 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Підпунктом 7.1.8 п. 7.1 Договору 1 встановлено, що орендар зобов`язаний у разі, зокрема, припинення договору повернути орендодавцеві/балансоутримувачу або підприємству/товариству, указаному орендодавцем, орендоване майно.
У відповідності з п. 4.5 Договору 1 документом, що підтверджує повернення майна від орендаря орендодавцю, є акт повернення майна.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, після завершення строку дії Договору 1, відповідач 1 не повернув позивачу тепловоз ТЕМ-2 УМ 635 інвентарний номер 2094. Доказів підписання між сторонами акту повернення майна матеріали справи не містять.
Як встановлено вище, за Договором 1 позивач передав відповідачу 1 тепловоз ТЕМ-2 УМ 635 інвентарний номер 2094 в оренду строком на 5 років, а саме - до 31.12.2024.
За умовами пп. 7.2.2 п. 7.2 Договору орендар має право за письмовою згодою орендодавця передавати майно в суборенду.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції, що діяла на час укладення договору) орендар має право за письмовою згодою орендодавця з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про погодження уповноваженим органом управління, до сфери управління якого належить балансоутримувач, передати в суборенду державне та комунальне майно, за виключенням майна, отриманого таким орендарем без проведення аукціону (конкурсу), та якщо інше не передбачено договорами оренди, укладеними до моменту набрання чинності цим Законом.
За змістом ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Судом першої інстанції цілком вірно встановлено, що в порушення умов Договору 1 відповідач 1, без письмової згоди позивача, передав тепловоз ТЕМ-2 УМ 635 у суборенду відповідачу 2 за Договором 2.
В свою чергу листом № 175 від 15.06.2022 (а.с. 30 т. 2) відповідач 1 надав відповідачу 2 згоду на подальшу передачу майна в користування третій особі 2, яке, за укладеним 01.07.2022 з відповідачем 3 договором № 0107/22, передало відповідачу 3 у безоплатне користування тепловоз ТЕМ-2 УМ 635.
При цьому позивач не надавав згоди відповідачу 1 передавати об`єкт оренди у користування третіх осіб, у тому числі у користування відповідача 3.
Як вірно встановлено судом першої інстанції твердження відповідача 3 про те, що позивач не довів, що тепловоз ТЕМ-2 УМ 635 інвентарний номер 2094 належить позивачу, є безпідставними та не відповідають дійсності, оскільки лист № 175 від 15.06.2022, яким відповідач 1 надав відповідачу 2 згоду на передачу спірного майна в користування третій особі 2 був долучений до матеріалів справи саме відповідачем 3, а відтак відповідач 3 не міг не знати, що тепловоз ТЕМ-2 УМ 635 інвентарний номер 2094 не є власністю третьої особи 2. Із даного листа прослідковується рух спірного майна від відповідача 1 до третьої особи 2 поза волею позивача та без його письмової згоди. Протилежного суду не доведено.
При цьому, доказів на підтвердження того факту, що відповідач 3 звертався до відповідача 1, відповідача 2 та третьої особи 2, з метою отримання підтверджуючих право власності документів на тепловоз ТЕМ-2 УМ 635 інвентарний номер 2094, матеріали справи не містять. 
Колегія суддів вважає помилковими твердження відповідача 3 про те, що позивач не підтвердив право господарського відання та право власності на спірне майно та зазначає, що вказане спростовується наявними у матеріалах справи доказами, зокрема наданими поясненнями Міністерства оборони України, технічним паспортом та довідкою про балансову належність основних фондів № 114 від 02.06.2025 (а.с. 145-151 т. 1).
Слід окремо зазначити про те, що рішенням Господарського суду Львівської області від 23.09.2025 р. у справі № 914/1863/25, залишеним без змін Західним апеляційним господарським судом від 19.01.2026, встановлено, що відповідач 3 має зобов`язання перед третьою особою 2 за договором № 0107/22/36 від 01.07.2022, а саме - повернути тепловоз ТЕМ-2 УМ 635 після виконання останньою ремонту та повернення тепловозу ДП «Львіввугілля» ТЕМ 2У № 044.
В свою чергу третьою особою 2 під час розгляду цієї справи № 910/7700/25 підтверджено, що ним відповідачу 3 передано саме той тепловоз, оренда /суборенда якого були предметом Договору 1 та Договору 2.
Як слідує з матеріалів справи, тепловоз ТЕМ-2 УМ 635 інвентарний номер 2094 перебуває у сфері управління Міністерства оборони України, знаходиться на балансі позивача і належить останньому на праві господарського відання.
Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).
Законом України №132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (набув чинності 17.10.2019), зокрема, внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».
Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18. 
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази з урахуванням приписів ст.ст. 76-79 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про те, що вказані докази з більшою вирогідністю підтверджують, що тепловоз ТЕМ-2 УМ 635 інвентарний номер 2094 перебуває у сфері управління Міністерства оборони України, знаходиться на балансі позивача і належить останньому на праві господарського відання та те, що саме цей тепловоз на даний час перебуває у користування відповідача 3 на підставі укладеного з третьою особою 2 договору № 0107/22/36 від 01.07.2022.
Вказаним спростовуються доводи відповідача 3 щодо відмінностей у модифікаціях спірного локомотиву.
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді із застосуванням способів захисту, які передбачені частиною другою статті 16 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 20 ГК України визначено способи захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів.
Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом статей 317 і 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Стаття 397 ЦК України встановлює, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.
Право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом (ст. 39 ЦК України).
За умовами ст. 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.
Витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна, відповідачем - особа, яка незаконно володіє майном, тобто заволоділа ним без достатньої правової підстави.
Предметом віндикаційного позову є вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном не власника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння. Предметом доказування у справах за такими позовами є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то обставини, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, у тому числі не з його волі, перебування його в натурі у відповідача тощо. Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні.
Матеріали справи свідчать, що позивач неодноразово звертався до відповідача 3 з листами про повернення майна - тепловозу ТЕМ-2 УМ 635 інвентарний номер 2094, однак спірне майно досі перебуває у користуванні відповідача 3. 
Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Враховуючи, що відповідач 3 набув у своє користування тепловоз ТЕМ-2 УМ 635 поза волею позивача та без його згоди, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у даному випадку обраний позивачем спосіб захисту у вигляді зобов`язання відповідача 3 повернути спірне майно є цілком обґрунтованим та таким, що спроможний поновити порушені права позивача.
З огляду на вказане суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача 3 повернути позивачу тепловоз ТЕМ-2 УМ 635 інвентарний номер 2094. Рішення суду першої інстанції в чай частині залишається без змін.
При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити відповідачу 3 на тому, що:
- те, що він користується спірним тепловозом на підставі укладених з третьою особою 2 договорів № 278 від 31.08.2021 та № 0107/22 від 01.07.2022, які є чинними, вказаних вище висновків, зокрема щодо того, що відповідач 3 набув у своє користування тепловоз ТЕМ-2 УМ 635 поза волею позивача та без його згоди, не спростовує та не може бути підставою для відмовив у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача 3 повернути позивачу тепловоз ТЕМ-2 УМ 635 інвентарний номер 2094;
- питання можливих регресних вимог, розподілу відповідальності або відшкодування збитків між особами, які передавало в оренду/безоплатне користування спірний локомотив може вирішуватися ними у окремому порядку та не може обмежувати право позивача на повернення належного йому майна.
Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Дослідивши наявні у справі матеріали, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване судове рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду міста Києва від 10.03.2026 у справі № 910/7700/25 в оскаржуваній частині, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.
Враховуючи вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційна скарга Державного підприємства «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Вантажно-транспортне управління» державного підприємства «Львіввугілля» задоволенню не підлягає.
Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Вантажно-транспортне управління» державного підприємства «Львіввугілля» на рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2026 у справі № 910/7700/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.03.2026 у справі № 910/7700/25 залишити без змін.
3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

Матеріали даної справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 06.05.2026. 

Головуючий суддя О.В. Яценко 

Судді С.А. Гончаров

Н.М. Спаських