ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 червня 2026 р. 	Справа № 520/23643/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Семененко М.О. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.03.2026, головуючий суддя І інстанції: Шевченко О.В., повний текст складено 20.03.26 по справі № 520/23643/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області 
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі – ГУ ПФУ в Харківській області, пенсійний орган), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог від 12.09.2025, просить суд:
визнати протиправним та скасувати рішення Управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг ГУ ПФУ в Харківській області від 27.05.2025 про повторний розгляд подання територіального управління Державного бюро розслідувань на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.04.2025 по справі № 520/31057/24 щодо призначення ОСОБА_1 пенсії по інвалідності, передбаченої Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі – Закон України № 2262-ХІІ);
зобов`язати ГУ ПФУ в Харківській області призначити та нарахувати з 03.04.2024 ОСОБА_1 пенсію по інвалідності, передбачену Законом України № 2262-ХІІ, та виплатити пенсію з урахуванням раніше виплачених сум.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ГУ УПФУ в Харківській області протиправно не призначено та не нараховано пенсію по інвалідності, передбачену Законом України № 2262-ХІІ.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.03.2026 (розгляд справи відбувся за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 .
Визнано протиправним та скасовано рішення управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг ГУ ПФУ в Харківській області від 27.05.2025 «Про повторний розгляд подання територіального управління Державного бюро розслідувань на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.04.2025 по справі № 520/31057/24 щодо призначення ОСОБА_1 пенсії по інвалідності, передбаченої Законом України № 2262-ХІІ».
Зобов`язано ГУ ПФУ в Харківській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 з 03.04.2024 пенсію по інвалідності, передбачену Законом України № 2262-ХІІ, здійснивши виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ в Харківській області подано апеляційну скаргу в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.03.2026 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.04.2025 по справі № 520/31057/24 та враховуючи що станом на 08.07.2024 Законом України № 2262-ХІІ не визначено умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на службі в Державному бюро розслідувань, призначити пенсію по інвалідності ОСОБА_1 відповідно до наданих документів і подання територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у місті Полтава від 08.07.2024 за вх. № 7559 немає законних підстав.
Відзив на апеляційні скарги від позивача не надходив, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).
Відповідно до ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 в період з 16.03.2021 проходив службу в територіальному управлінні Державному бюро розслідувань, розташоване у місті Полтава, що підтверджено доказами, які містяться у матеріалам справи.
Наказом територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві № 27-о/дск від 03.04.2024, відповідно до п. 2, 5 ч. 3 ст. 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», абз. 2 п. 95, абз. 1 п. 105, п. 106, п.п. 3 п. 107, п. 108, п. 113 «Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 743 від 05.08.2020, капітана Державного бюро розслідувань ОСОБА_1 оперуповноваженого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, було звільнено зі служби в Державному бюро розслідувань у запас 04.04.2024 за станом здоров`я з достроковим припиненням (розірванням) контракту № 45 від 15.03.2021.
27.05.2024 Обласною МСЕК № 3 КЗОЗ «Обласного центру медико-соціальної експертизи» Департаменту охорони здоров`я Харківської обласної військової адміністрації позивачу з 03.04.2024 встановлена друга група інвалідності строком до 01.05.2025, причиною якої є захворювання, пов`язане з проходженням служби в Державному бюро розслідувань.
Керуючись положеннями Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 3-1 від 30.01.2007 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 02.03.2023 № 10-1), територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві направило до головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (надалі за текстом – відповідач) документи для призначення позивачу пенсії по інвалідності, які надійшли до відповідача 08.07.2024 за вх. № 7559.
Управлінням пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області розглянуто документи, надані територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава ТУ ДБР, для призначення ОСОБА_1 пенсії по інвалідності, передбаченої Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 08.07.2024. 
Пенсійний орган рішенням від 09.07.2024 відмовив у призначенні позивачу у зв`язку з тим, що законом не передбачено призначення пенсії після звільнення зі служби в органах Державного бюро розслідувань, до видів i періодів служби не враховується служба в Державному бюро розслідувань‚ а захворювання пов`язане з проходженням військової служби в органах Державного бюро розслідувань.
12.07.2024 позивач звернувся до головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області з заявою про призначення пенсії по інвалідності у відповідності до Закону України № 1058-IV.
Рішенням ГУ ПФУ в Харківській області № 204650023493 від 19.07.2024 позивачу призначена пенсія по інвалідності у відповідності до положень Закону України № 1058-IV.
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ГУ ПФУ в Харківській області, в якому просив:
визнати протиправним та скасувати рішення управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг ГУ ПФУ в Харківській області від 09.07.2024 про розгляд подання територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві ТУ ДБР щодо призначення ОСОБА_1 пенсії по інвалідності, передбаченої Законом України № 2262-ХІІ; 
зобов`язати ГУ ПФУ в Харківській області призначити та нарахувати з 08.07.2024 ОСОБА_1 пенсію по інвалідності, передбачену Законом України № 2262-ХІІ, та виплатити пенсію з урахуванням раніше виплачених сум; - вирішити питання розподілу судових витрат.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.04.2025 у справі № 520/31057/24 задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_1 .
Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Харківській області від 09.07.2024 про розгляд подання територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві щодо призначення ОСОБА_1 пенсії по інвалідності, передбаченої Законом України № 2262-ХІІ.
Зобов`язано ГУ ПФУ в Харківській області повторно розглянути подання територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві від 08.07.2024 за вх. № 7559 щодо призначення ОСОБА_1 пенсії по інвалідності, передбаченої Законом України № 2262-ХІІ.
В решті позовних вимог відмовлено.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.04.2025 у справі № 520/31057/24 набрало законної сили: 20.05.2025.
Рішенням управління пенсійного забезпечення, надання страхових виплат, соціальних послуг, житлових субсидій та пільг ГУ ПФУ в Харківській області від 27.05.2025 «Про повторний розгляд подання територіального управління Державного бюро розслідувань на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.04.2025 по справі № 520/31057/24 щодо призначення ОСОБА_1 пенсії по інвалідності, передбаченої Законом України № 2262-ХІІ» позивачу відмовлено в призначення пенсії по інвалідності, передбаченої Законом України № 2262-ХІІ.
В обґрунтування відмови в рішенні зазначено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.04.2025 по справі № 520/31057/24 зобов`язано головне управління повторно розглянути подання територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у місті Полтава від 08.07.2024 за вх. № 7559, щодо призначення ОСОБА_1 пенсії по інвалідності, передбаченої Законом України № 2262-ХІІ. 08.07.2024 за вх. № 7559 до головного управління супровідним листом від 02.07.2024 № 235дск/15-06 територіальним управлінням Державного бюро розслідувань розташованого у місті Полтава надано подання і документи для призначення ОСОБА_1 пенсії по інвалідності. Законом України № 3886-ІХ від 18.06.2024 «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», який набрав законної сили 09.08.2024, внесено зміни до Закону України № 2262-ХІІ, а саме статті 1, 2, 9, 12, 17, 22, 30, 43 доповнити словами «Державним бюро розслідувань». Отже, станом на 08.07.2024 Законом України № 2262-ХІІ не визначено умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на службі в Державному бюро розслідувань. Оскільки подання та документи для призначення пенсії по інвалідності ОСОБА_1 надані територіальним управлінням Державного бюро розслідувань розташованого у місті Полтава до внесення змін в Закон України № 2262-ХІІ, було прийнято рішення від 09.07.2024, яким відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності ОСОБА_1 , та зазначено, що питання про призначення пенсії по інвалідності буде переглянуто в разі повторного надходження документів від територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у місті Полтава не раніше 09.08.2024. 09.12.2024 за вх. № 15362 до головного управління супровідним листом від 27.11.2024 № 453дск/15-06 територіальним управлінням Державного бюро розслідувань розташованого у місті Полтава повторно надано подання і документи для призначення ОСОБА_1 пенсії по інвалідності. Відповідно до статті 7 Закону України № 2262-ХІІ у разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до Закону України № 2262-ХІІ та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», призначається одна пенсія за її вибором. Відповідно до розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, відповідно до Закону України № 2262-ХІІ, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 № 3-1, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 15.02.2007 за № 135/13402 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 02.03.2023 № 10-1, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 05.04.2023 за № 572/39628 у разі одержання заявником пенсії (допомоги), призначеної за іншими законами, орган, що призначає пенсію, додає до заяви відомості про розмір одержуваної пенсії (допомоги), строки її виплати. Відповідно до службової записки від 11.12.2024 № 13471/04-16 ОСОБА_1 отримував пенсію по інвалідності відповідно до Закону України № 1058-IV з 01.08.2024 по 31.12.2024. Відповідно до розділу IV Порядку, особам, які одержують пенсію, призначену за іншими законами, пенсія призначається з дати виникнення права на неї з урахуванням пункту 11 розділу І цього Порядку. Відповідно до пункту б статті 50 Закону України № 2262-ХІІ особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом відповідно до пунктів «а», «в» статті 12 цього Закону, - з наступного дня після звільнення їх зі служби, але не раніше того дня, по який їм сплачено грошове забезпечення або пенсію. Після повторного (09.12.2024) надходження подання і документів від уповноваженого органу для призначення ОСОБА_1 пенсії по інвалідності та враховуючи норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на службі в Державному бюро розслідувань з 09.12.2024, тобто з дня звернення, ОСОБА_1 призначено пенсію по інвалідності з урахуванням раніше виплачених сум пенсії. Враховуючи вище викладене повторно розглянуто подання територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у місті Полтава від 08.07.2024 за вх. № 7559, щодо призначення пенсії по інвалідності ОСОБА_1 станом на 08.07.2024. На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.04.2025 по справі № 520/31057/24 та враховуючи, що станом на 08.07.2024 Законом України № 2262-ХІІ не визначено умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на службі в Державному бюро розслідувань, призначити пенсію по інвалідності ОСОБА_1 відповідно до наданих документів і подання територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у місті Полтава від 08.07.2024 за вх. № 7559 немає законних підстав.
Позивач вважаючи рішення ГУ ПФУ в Харківській області від 27.05.2025 про повторний розгляд подання територіального управління Державного бюро розслідувань на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.04.2025 по справі № 520/31057/24 щодо призначення ОСОБА_1 пенсії по інвалідності, передбаченої Закону України № 2262-ХІІ є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернувся з позовом до суду.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що пенсійне забезпечення позивача має здійснюватись в порядку та на умовах, передбачених Законом України № 2262-ХІІ. Таке право визначено спеціальним законом, який регулює діяльність, соціальні гарантії та пенсійне забезпечення працівників Державного бюро розслідувань, а саме Законом України від 12.11.2015 № 794-VIII «Про Державне бюро розслідувань» від 12.11.2015 № 794-VIII (далі – Закон України № 794-VIII), який прийнято значно пізніше ніж Закон України № 2262-ХІІ, а відтак до спірних правовідносин в частині визначення права позивача на отримання пенсійного забезпечення відповідно до Закону № 2262-ХІІ підлягає нормативно-правовий акт, який прийнято пізніше. При цьому, суд акцентував увагу, що наявність неузгодженостей між вказаними двома законами (станом на 08.07.2024, коли було подано подання про призначення позивачу пенсії по інвалідності), зокрема не внесення законодавцем відповідних змін до Закону України № 2262-ХІІ, фактично ставить під сумнів реалізацію частини 3 статті 19 Закону України № 794-VIII, якою безпосередньо передбачено право осіб рядового та начальницького складу на отримання пенсійного забезпечення в порядку та на умовах Закону України № 2262-ХІІ. Суд зазначив, що зміни до Закону України № 2262-ХІІ, а також прогалини пенсійного законодавства з цього питання, які існували на момент звернення до пенсійного органу із поданням про призначення позивачу пенсії по інвалідності (липень 2024) не могли бути перепоною для реалізації права позивача на призначення (перерахунок) пенсії, відповідно до Закону України № 2262-ХІІ та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, що затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 № 3-1. Також суд зазначив, що відповідно до п. «е» частини 1 статті 50 Закону України № 2262-ХІІ, пенсії відповідно до цього Закону призначаються особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які визнані особами з інвалідністю після закінчення трьох місяців з дня звільнення їх зі служби чи внаслідок нещасного випадку або захворювання, що мали місце після звільнення їх зі служби, - з дня встановлення їм інвалідності. З матеріалів справи вбачається, що позивач звільнений зі служби в Державному бюро розслідувань з 03.04.2024 за станом здоров`я, інвалідність позивача настала в період проходження ними служби в Державному бюро розслідувань.
Частково погоджуючись з висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.
Водночас у пункті 5 рішення № 8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.
За приписами пунктів 1, 6 частини першої статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Відповідно до преамбули Закону України № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 (далі – Закон України № 2262-ХІІ), вказаним Законом визначено умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.
Перелік осіб, які мають право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону визначений статтею 1-2 Закону України № 2262-ХІІ.
Відповідно до ст. 18 Закону України № 2262-ХІІ пенсії по інвалідності особам, які мають право на пенсію за цим Законом, призначаються в разі, якщо інвалідність настала в період проходження ними служби або не пізніше трьох місяців після звільнення зі служби, або якщо інвалідність настала пізніше тримісячного терміну після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання (травми, поранення, контузії, каліцтва тощо), яке виникло в період проходження військової служби чи під час перебування в полоні або заручником, якщо полонення чи захоплення заручником не було добровільним і особа, яка має право на пенсію за цим Законом, перебуваючи в полоні або заручником, не вчинила злочину проти миру і людства.
У статті 20 Закону України № 2262-ХІІ передбачено, що залежно від причини інвалідності особи з інвалідністю з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом поділяються на такі категорії:
а) особи з інвалідністю внаслідок війни - при настанні інвалідності внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю у бойових діях у мирний час, а також інші особи, зазначені у статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;
б) інші особи з інвалідністю з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - при настанні інвалідності внаслідок каліцтва, одержаного в результаті нещасного випадку, не пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби.
У подальшому, Законом України № 3886-IX від 18.07.2024 «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» внесено зміни до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», зокрема розширено коло осіб, які мають право на пенсійне забезпечення згідно з положеннями вказаного закону, шляхом включення до нього осіб, які перебували на службі в Державному бюро розслідувань.
Закон України № 3886-IX набрав чинності 09.08.2024.
У спірному рішенні пенсійним органом зазначено, що станом на 08.07.2024 Законом України № 2262-ХІІ не було визначено умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на службі в Державному бюро розслідувань, у зв`язку з чим було прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії по інвалідності ОСОБА_1 .
Суд звертає увагу, що правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань визначені положеннями Закону України від 12.11.2015 № 794-VIII «Про Державне бюро розслідувань» від 12.11.2015 № 794-VIII (далі – Закон України № 794-VIII).
Відповідно до статті 1 Закону України № 794-VIII (в редакції № 720-IX від 17.06.2020) Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.
Відповідно до частин 1-3 статті 14 Закону України № 794-VIII до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.
Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державному бюро розслідувань зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.
На службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки.
Прийняття громадян України на службу до Державного бюро розслідувань без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.
Кваліфікаційні вимоги та критерії професійної придатності для зайняття посад у підрозділах Державного бюро розслідувань затверджуються Директором Державного бюро розслідувань.
Призначення на посади у Державному бюро розслідувань, крім посад Директора Державного бюро розслідувань, керівника підрозділу внутрішнього контролю центрального апарату Державного бюро розслідувань та керівників підрозділів внутрішнього контролю територіальних управлінь Державного бюро розслідувань, здійснюється за результатами відкритих конкурсів, що проводяться конкурсними комісіями з проведення конкурсів на зайняття посад працівників Державного бюро розслідувань. Типове положення про конкурсну комісію та порядок проведення відкритого конкурсу затверджує Директор Державного бюро розслідувань.
Положеннями ст. 19 Закону України № 794-VIII визначено основні засади регулювання соціального захисту та пенсійного забезпечення працівників Державного бюро розслідувань.
Так, відповідно до вказаної норми, держава забезпечує соціальний захист працівників Державного бюро розслідувань відповідно до Конституції України, цього Закону та інших актів законодавства.
Особи рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом (частина 2 статті 19 Закону України № 794-VIII)
Пенсійне забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (частина 3 статті 19 Закону України № 794-VIII).
Пенсійне забезпечення працівників Державного бюро розслідувань, які є державними службовцями, здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу». Пенсійне забезпечення інших працівників Державного бюро розслідувань здійснюється на підставах та в порядку, встановлених законодавством (частина 4 статті 19 Закону України № 794-VIII).
З аналізу наведених норм слідує, що Законом України № 794-VIII виділено дві категорії працівників Державного бюро розслідувань: особи рядового і начальницького складу, на яких поширюється дія частини 3 статті 19 Закону; державні службовці, на яких поширюється дія частини 4 статті 19 Закону.
У ході судового розгляду справи судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не заперечується відповідачем, що ОСОБА_1 в період з 16.03.2021 проходив службу в територіальному управлінні Державному бюро розслідувань, розташоване у місті Полтава, звільнений зі служби в Державному бюро розслідувань з 03.04.2024 за станом здоров`я, інвалідність позивача настала в період проходження ними служби в Державному бюро розслідувань, що підтверджено доказами, які містяться у матеріалам справи.
За встановлених у справі обставин, колегія суддів дійшла висновку, що пенсійне забезпечення позивач має здійснюватись в порядку та на умовах, передбачених Законом України № 2262-ХІІ.
Таке право визначено спеціальним законом, який регулює діяльність, соціальні гарантії та пенсійне забезпечення працівників Державного бюро розслідувань, а саме Законом України № 794-VIII, який прийнято значно пізніше ніж Закон України № 2262-ХІІ, а відтак до спірних правовідносин в частині визначення права позивача на отримання пенсійного забезпечення відповідно до Закону України № 2262-ХІІ підлягає нормативно-правовий акт, який прийнято пізніше.
При цьому, суд акцентує увагу, що наявність неузгодженостей між вказаними двома законами (станом на 08.07.2024, коли було подано подання про призначення позивачу пенсії по інвалідності), зокрема не внесення законодавцем відповідних змін до Закону України № 2262-ХІІ, фактично ставить під сумнів реалізацію частини 3 статті 19 Закону України № 794-VIII, якою безпосередньо передбачено право осіб рядового та начальницького складу на отримання пенсійного забезпечення в порядку та на умовах Закону України № 2262-ХІІ.
Крім того, варто вказати, що пряма норма закону, а саме частина 2 та частина 3 статті 19 Закону № 794-VIII чітко вказує на те, що особи рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» (в тому числі і питань пенсійного забезпечення) та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом. Пенсійне забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»
Суд наголошує, що недосконалість національного законодавства та прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав у обраний ним спосіб.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 3 Конституції України, головним обов`язком держави є утвердження та забезпечення прав і свобод людини. Забезпечення прав і свобод, крім усього іншого, потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (рішення Конституційного Суду України № 22-рп/2004 від 24.12.2004).
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ГУ від 23.02.2006 встановлено, що суди застосовують під час розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини (надалі за тестом - ЄСПЛ) як джерело права.
ЄСПЛ у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06, п. 50-56) зазначив, зокрема, що верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції, відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.
Крім того, у справі «Новік проти України» (заява № 48068/06, п. 19) ЄСПЛ зробив висновок, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога «якості закону» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для убезпечення від будь-якого ризику свавілля.
Суд Європейського Союзу теж вважає, що принципи юридичної визначеності й леґітимних очікувань означають , що «наслідки законодавства Спільноти мають бути зрозумілими та очікуваними для тих, на кого воно поширюється» («Amministrazione delle finanze dello Stato v. SRL Meridionale Industria Salumi and Others», справа № 212-217/80, п. 10); або «що законодавство має бути зрозумілим і чітким, і що його застосування має бути передбачним для усіх зацікавлених сторін» («Europaisch-Iranische Handelsbank AG v. Council of the European Union», справа № T/434/11, п. 93; «France v. Commission», справа № C-325/91, п. 26).
Розвиваючи ці положення й надаючи їм прикладного змісту, ЄСПЛ вивів концепцію найбільш сприятливого тлумачення закону судом, що логічно витікає із пошуку належних способів реагування на встановлені Судом порушення вищенаведених вимог в частині якості законодавства. Так, зокрема, за висновками ЄСПЛ у справі «Сєрков проти України» «відсутність необхідної передбачуваності та чіткості національного законодавства з важливого питання, що призводило до його суперечливого тлумачення судом, стала причиною порушення вимог положень Конвенції щодо «якості закону» (заява № 39766/05, п. 51). Продовжуючи цю думку, у справі «Щокін проти України» Суд констатував: «Відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення…, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника». «У разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід» (заяви № 23759/03 та № 37943/06, п. 50, 56).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 у справі № 812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.
У постанові від 13.02.2019, що винесена Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі № 822/524/18 із посиланням на положення ст. 1, 8, 92 Конституції України, а також на ст. 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
У постанові від 07.07.2022 у справі № 160/3363/19 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що у практиці адміністративного судочинства застосовується загальний принцип in dubio pro tributario (пріоритет з найбільш сприятливим для особи тлумаченням норми права): у разі якщо норма закону або іншого нормативного акта, виданого на основі закону, або якщо норми різних законів або нормативних актів дозволяють неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків особи у її взаємовідносинах з державою (в особі відповідних суб`єктів владних повноважень), тлумачення такого закону здійснюється на користь особи (суб`єкта приватного права).
Отже, зміни до Закону України № 2262-ХІІ, а також прогалини пенсійного законодавства з цього питання, які існували на момент звернення до пенсійного органу із поданням про призначення позивачу пенсії по інвалідності (липень 2024) не могли бути перепоною для реалізації права позивача на призначення (перерахунок) пенсії, відповідно до Закону України № 2262-ХІІ та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, що затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 № 3-1.
Зважаючи на що, колегія суддів приходить до висновку, що позивач має право на призначення пенсії по інвалідності в порядку та на умовах Закону України № 2262-ХІІ, в період до 09.08.2024.
Також, колегія суддів зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що позивач звільнений зі служби в Державному бюро розслідувань з 03.04.2024 за станом здоров`я, інвалідність позивача настала в період проходження ним служби в Державному бюро розслідувань.
27.05.2024 Обласною МСЕК № 3 КЗОЗ «Обласного центру медико-соціальної експертизи» Департаменту охорони здоров`я Харківської обласної військової адміністрації позивачу з 03.04.2024 встановлена друга група інвалідності строком до 01.05.2025, причиною якої є захворювання, пов`язане з проходженням служби в Державному бюро розслідувань.
Відповідно до п. «е» частини 1 статті 50 Закону України № 2262-ХІІ, пенсії відповідно до цього Закону призначаються особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які визнані особами з інвалідністю після закінчення трьох місяців з дня звільнення їх зі служби чи внаслідок нещасного випадку або захворювання, що мали місце після звільнення їх зі служби, - з дня встановлення їм інвалідності.
Виходячи з встановлених судом обставин справи, колегія суддів вважає вірним загальний висновок суду першої інстанції, що позивач має право з 03.04.2024 на пенсію по інвалідності, передбачену Законом України № 2262-ХІІ.
Щодо рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання ГУ ПФУ в Харківській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 з 03.04.2024 пенсію по інвалідності, передбачену Законом України № 2262-ХІІ, здійснивши виплату з урахуванням раніше виплачених сум, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси (ч. 1 ст. 5 КАС України).
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Виходячи з системного тлумачення зазначених положень законодавства вбачається, що особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач. Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.
Тобто, в розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним за встановленням судом факту їх порушення.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.
Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.
Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Відсутність у заявника прав чи обов`язків у зв`язку із вчиненням оскаржуваних дій та рішень не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.
Аналогічний висновок щодо застосування норм права наведений у постановах Верховного Суду від 16.07.2024 у справі № 640/27731/21, від 08.05.2024 у справі № 400/4562/19, від 27.02.2024 у справі № 1740/2487/18.
Отже, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.
Колегія суддів виходить з того, що фактично спірним питанням по даній справі є питання призначення та виплати ОСОБА_1 з 03.04.2024 пенсії по інвалідності, передбаченої Законом України № 2262-ХІІ.
При цьому, у спірних правовідносинах пенсійний орган не проводив призначення пенсії з урахуванням вказаних вимог позивача, тому вимога про зобов`язання пенсійний орган «виплачувати» ОСОБА_1 з 03.04.2024 пенсію по інвалідності, передбачену Законом України № 2262-ХІІ, є передчасною, а тому задоволенню не підлягає, оскільки призначення пенсії на даному етапі є дискреційними повноваженнями відповідача.
Колегія суддів зазначає, що передчасне задоволення даної вимоги фактично суперечить основним засадам адміністративного судочинства, оскільки судове рішення не може ставитись в залежність від настання або ненастання обставин, що можуть виникнути в майбутньому.
Також, у разі незгоди позивача з подальшими діями відповідача, останній не позбавлений права звернутися з захистом порушених прав з відповідним позовом до суду.
Оскільки суд не вправі вирішувати питання щодо правовідносин, які можливо будуть мати місце у майбутньому, колегія суддів вважає, що вищевказана позовна вимога не підлягає захисту судом і у її задоволенні слід відмовити у зв`язку з передчасністю її заявлення.
Колегія суддів звертає увагу, що задоволена судом першої інстанції вимога позивача в частині зобов`язання відповідача «виплачувати» пенсію стилістично неправильно сформована (дієслово «виплачувати» у формі майбутнього часу), оскільки гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного на момент звернення до суду права особи. Суд не може розглядати вимоги на майбутнє у зв`язку із вірогідним настанням певних наслідків. Резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.
Отже, на думку колегії суддів, замість таких вимог необхідно зобов`язати відповідача «виплатити» пенсію позивачу.
Судом першої інстанції не було враховано вищенаведених обставин, що призвело до частково неправильного вирішення справи.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що ефективним та належним способом відновлення порушеного права позивача буде зобов`язання ГУ ПФУ в Харківській області призначити та виплатити ОСОБА_1 з 03.04.2024 пенсію по інвалідності, передбачену Законом України № 2262-ХІІ, з урахуванням раніше виплачених сум.
На підставі викладеного колегія суддів частково погоджується із висновками суду першої інстанції.
При цьому, колегія суддів зазначає, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308 КАС України).
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з частиною 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини 4 статті 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч.1 ст.329 КАС України.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.03.2026 по справі № 520/23643/25 змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини у наступній редакції:
«Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити та виплатити ОСОБА_2 з 03.04.2024 пенсію по інвалідності, передбачену Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум.»
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.03.2026 по справі № 520/23643/25 залишити без змін . 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	М.О. Семененко   І.С. Чалий