СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА  

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ун. № 759/20865/25
пр. № 2/759/2319/26

11 червня 2026 року м. Київ

Святошинський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Горбенко Н.О., за участю секретаря судових засідань Чугай В.М., позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Святошинського районного суду міста Києва за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про надання дозволу на оформлення та отримання паспортних документів для виїзду закордон на ім`я малолітньої дитини без згоди батька, -

В С Т А Н О В И В:
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Святошинського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, у якому просила надати ОСОБА_1 дозвіл на оформлення та отримання (особисто або через уповноваженого представника) паспортних документів для виїзду за кордон (паспортів громадянина України для виїзду за кордон) на ім`я малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - без згоди батька ОСОБА_2 .
Позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22.02.2019 у справі № 752/23973/18 було розірвано. Від вказаного шлюбу сторони мають спільну дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Між батьками дитини існує спір щодо визначення місця її проживання. Наразі місце проживання дитини з матір`ю визначено у судовому порядку. 
Зазначила, що судовими рішеннями трьох інстанцій у справі № 759/17341/20 відмовлено у задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання дитини з батьком ОСОБА_2 та передаванні йому дитини (постанова Верховного Суду від 28.04.2022). Судовими рішеннями у справі № 759/1382/19 визначено спосіб участі батька ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_3 за місцем проживання дитини з матір`ю та встановлено обов`язок батька повертати дитину матері після закінчення днів та часів батька, визначених рішенням суду (постанова Верховного Суду від 18.11.2020). Судовими рішеннями трьох інстанцій у цивільній справі № 759/17341/20 відмовлено батьку ОСОБА_2 у задоволенні позову про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ним та передання дитини.
Також вказує, що нею, як законним представником дитини, сину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було оформлено та отримано 22.09.2021 паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 . Вказаний документ використовувався для супроводу дитини при перетинанні ним державного кордону, з метою подорожування, оздоровлення, розширення кругозору та всебічного розвитку. Згідно з інформаційним повідомленням Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 19/ЗПІ-1708/1497 від 03.10.2024 на виконанні Служби не перебуває будь-яких документів про обмеження громадян України ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України.
Нещодавно позивачу стало відомо, що згідно з інформацією офіційного сайту Державної прикордонної служби України паспорт громадянина України для виїзду закордон ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_1 визнано недійсним. Однак вказаний документ оформлювався позивачем, виданий їй як матері дитини та не був втраченим, мав чинність до 22.09.2025 та з моменту видачі завжди фактично перебував у позивача.
Позивач зверталася до органів Державної міграційної служби України з метою отримання інформації про те, ким та на яких підставах визнано недійсним вказаний вище документ. За результатом отриманої відповіді № ЗПІ-Л-784- 14/6.3/624-24 від 31.10.2024 Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області встановлено, що вказаний вище паспортний документ на підставі заяви батька дитини - ОСОБА_2 визнано недійсним у зв`язку із «втратою».
Звертає увагу на те, що на момент подання ОСОБА_2 до органів Державної міграційної служби України заяви про визнання недійсним вказаного вище документу у зв`язку із втратою - цей документ фактично перебував у позивача, оскільки він був оформлений за її заявою та виданий їй, проте ніколи не видавався ОСОБА_2 , ним не отримувався і не міг був ним втрачений. Повідомлена ОСОБА_2 органам ДМС України інформація про втрату ним закордонного паспорту малолітнього ОСОБА_3 є неправдивою та такою, яка покликана на введення в оману державних органів України. Вважає, що відповідач свідомо вчинив правопорушення, направлене на обмеження права дитини на свободу пересування і обмеження права позивача, як другого із батьків, виконувати батьківські обов`язки, отримувати (користуватися під час супроводу дитини за межі України та в інтересах дитини) документи дитини, яка від народження проживає з матір`ю, як відповідно закону так і відповідно до наявних судових рішень.
Крім того, позивач вказує, що зі змісту інформації ДМС їй відомо про те, що ОСОБА_2 оформив на ім`я сина ОСОБА_3 два нових паспорта громадянина України для виїзду за кордон, зокрема: 11.09.2024 серії НОМЕР_2 , терміном дії до 11.09.2028 (оформлено органом ДМС - 8013); 16.09.2024 серії НОМЕР_3 , терміном дії до 16.09.2028 (оформлено органом ДВС - 3215).
Вказані вище паспорти, оформлено батьком ОСОБА_2 синові ОСОБА_3 у вересні 2024 року на той час, коли син не проживав та не перебував з батьком ОСОБА_2 . Відповідно до численних листів ДМС України, вказані вище два виготовлених паспорти дитини з вересня 2024 року по даний час (більше року) ОСОБА_2 не отримав і не вживав жодних заходів для такого отримання.
Жодних перешкод в отриманні ОСОБА_2 вказаних документів останній не має, крім того проживає та зареєстрований у місті Києві, тому має реальну фізичну можливість з`явитися до відповідних структурних підрозділів ДМС України (у Києві та Київській області), де останній здійснив оформлення документів, та отримати їх. Водночас, ОСОБА_2 не вживав заходів щодо передачі їй як другому із батьків хоча б одного з вказаних вище оформлених на ім`я сина закордонних паспортів. При цьому, ОСОБА_2 не має права на законних підставах виїжджати за межі України, що свідчить про відсутність підстав для оформлення ним закордонних паспортів дитини та спроби використати ці документи у власних інтересах, всупереч нормам закону.
Позивач вказує, що через протиправні дії відповідача їх спільний син фактично позбавлений права на вільне пересування, перетинання державного кордону України, подорожування, оздоровлення за межами країни і повернення на Батьківщину, що є особливо критичним з огляду на воєнний стан, який триває в Україні. Загострення ситуації в країні становить неприпустимий ризик для дитини, а дії батька, який свідомо обмежив реалізацію цього права, свідчать про грубе ігнорування найкращих інтересів дитини, безпеки її життя та базових прав, гарантованих Конституцією України та міжнародними зобов`язаннями держави. Позбавлення дитини права на свободу пересування, за переконанням позивача, - це свідоме і жорстоке порушення її основоположних прав, що свідчить про повну байдужість батька до фізичного і психічного благополуччя сина та зневагу до його безпеки і потреб.
Вважає, що така поведінка ОСОБА_2 є прямим та грубим порушенням прав дитини ОСОБА_3 на свободу пересування і є формою психологічного тиску, маніпулювання правами дитини та перешкоджанням позивачу, як другому із батьків, на реалізацію батьківських прав.
Зокрема, звертає увагу на небажання ОСОБА_2 добровільно виконувати зобов`язання щодо сплати аліментів на утримання дитини після розірвання шлюбу, а також на наявність конфлікту між колишнім подружжям. 
З урахуванням визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 із матір`ю, позивач вважає, що саме на неї покладено основний обов`язок (додатковий позитивний тягар) по забезпеченню дотримання якнайкращих інтересів дитини. З огляду на малолітній вік сина, єдиним документом, який може ідентифікувати його за кордоном, є виготовлений на його ім`я паспорт громадянина України для виїзду за кордон. За допомогою закордонного паспорту дитину може бути ідентифіковано та зареєстровано органами державної влади іноземних країн, а також встановлено його походження, національність, місце народження та батьків. Наявність у малолітнього ОСОБА_3 чинного паспорту громадянина України для виїзду за кордон є обов`язковим для реалізації права на свободу пересування та його документування/ ідентифікації чи верифікації за межами України.
04.07.2025 позивач надіслала ОСОБА_2 лист з проханням звернутися до одного з територіальних підрозділів ДМС України № 3013 або № 3215, де зберігаються оформлені паспорти громадянина України для виїзду за кордон на ім`я дитини ОСОБА_4 (серії НОМЕР_2 та серії GK № 337386), із письмовою заявою у довільній формі, якою визначити ОСОБА_1 особою, уповноваженою на отримання паспорта будь-якого із зазначених паспортів дитини для виїзду за кордон (як другого з батьків), який вручено відповідачу 16.07.2025. Жодної відповіді ОСОБА_2 не надав. Згідно з інформацією органів ДМС, з відповідними заявами, якими б ОСОБА_2 уповноважив позивача на отримання паспортів сина - не звертався та такого дозволу не надавав. У той же час органи Державної міграційної Служби України позбавлені можливості видати позивачу такий документ, оскільки ОСОБА_2 не зазначає ОСОБА_1 як особу, яка уповноважена отримати документ.
З метою захисту прав сина позивач зверталася із заявами до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, Служби у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, Уповноваженого з прав людини, Державної служби України у справах дітей, Департамент з питань захисту прав дітей та забезпечення стандартів рівності Національної сервісної служби України, Національної поліції України, однак зазначене не надало жодного позитивного результату. Єдиною особою, яка на даний час може отримати чинні паспорти гр. України для виїзду за кордон на ім`я сина ОСОБА_3 є ОСОБА_2 , який допускає свідому бездіяльність, не отримує документи з територіальних управлінь ДМС України, а також не надає їй можливості отримати хоча б один закордонний паспорт на ім`я дитини для його виховання за кордоном та документування, що стало підставою звернення до суду з цим позовом.
У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 15 вересня 2025 року позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків.
16 вересня 2025 року на адресу суду надійшла заява ОСОБА_1 про усунення недоліків.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 22 вересня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання у справі.
08 жовтня 2025 року ОСОБА_2 подав до Святошинського районного суду міста Києва зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , у якій просив заборонити ОСОБА_1 здійснювати оформлення та отримання (особисто або через уповноваженого представника) паспортних документів для виїзду за кордон (паспортів громадян України для виїзду за кордон) на ім`я малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди батька ОСОБА_2 , та зобов`язати ОСОБА_1 спільно вирішувати питання виїзду дитини за межі України та за згодою батька.
08 жовтня 2025 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, у якому ОСОБА_2 заперечив проти заявлених ОСОБА_1 позовних вимог. Відповідач вказує, що ОСОБА_1 вивезла їх спільного сина ОСОБА_5 за межі країни без його на те дозволу, відмовляється повідомляти як про своє місце знаходження станом на сьогодні, так і про місцезнаходження сина, та іншу інформацію про стан його здоров`я, самопочуття, фізичний та психологічний і психічний стан.
Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, оскільки до позову не додано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження вказаних обставин, які б могли слугувати підставою для його задоволення.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 12 листопада 2025 року відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про заборону здійснювати оформлення та отримання паспортних документів та зобов`язання спільно вирішувати питання виїзду дитини за межі України до спільного розгляду із позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про надання дозволу на оформлення та отримання паспортних документів для виїзду за кордон на ім`я малолітньої дитини без згоди батька.
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 28 січня 2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
04 червня 2026 року під час судового засідання, після судових дебатів, судом, на підставі положень ч. 1 ст. 244 ЦПК України, ухвалено відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на 11 червня 2026 року.
Позивач ОСОБА_1 , яка брала участь у судовому розгляді у режимі відеоконференції, підтримала позовну заяву та просила її задовольнити на підставі викладених у ній доводів.
Відповідач ОСОБА_2 заперечував проти задоволення позову у повному обсязі, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.
Третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду, явку свого представника у судове засідання не забезпечила без повідомлення причин такої неявки. Будь-яких заяв / клопотань станом на день розгляду справи від третьої особи не надходило.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Зважаючи на викладене, суд визнав за можливе провести судове засідання за відсутності представника третьої особи.
Суд, заслухавши пояснення сторін під час судового розгляду, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов наступного висновку.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно з вимогами ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Зазначені норми матеріального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22.02.2019 у справі № 752/23973/18. 
Від вказаного шлюбу сторони мають спільну дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Між сторонами у справі існує конфлікт щодо виховання та участі у вихованні сина, а також суперечність щодо визначення місця проживання дитини.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 грудня 2019 року (справа № 759/1382/19) позов ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з дитиною задоволено. Усунуто ОСОБА_2 перешкоди у спілкуванні та вихованні дитини шляхом зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Визначено спосіб участі батька ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 шляхом встановлення днів зустрічі з місцем проживання батька ОСОБА_2 із сином ОСОБА_3 , за місцем проживання батька, а саме: І п`ятниця з 17 год 30 хв до суботи 20 год 30 хв; ІІ неділя з 10 год до понеділка 08 год 30 хв; ІІІ субота з 10 год до неділі 20 год 30 хв; ІV п`ятниця 0 17 год 30 хв до суботи 20 год 30 хв; перша половина усіх навчальних канікул дитини; 30 днів спільного відпочинку в зимовий період; 30 днів відпочинку в літній період; у непарні роки Новий рік (31 грудня) з 20 год 00 хв напередодні свята до 19 год 00 хв наступного дня після свята; у парні роки Новий рік (1 січня) з 15 год 00 хв до 20 год 00 хв наступного дня; у парні роки 30 травня (день народження дитини) з 14 год 00 хв до 21 год 00 хв наступного дня; у непарні роки ІНФОРМАЦІЯ_3 (день народження дитини) з 18 год 00 хв до 15 год 00 хв наступного дня; щороку день народження батька ІНФОРМАЦІЯ_4 , День батька (третя неділя червня щороку), День захисника України (14 жовтня); католицька Пасха, католицьке Різдво (25 грудня) з 18 год 00 хв напередодні свята до 08 год 30 хв наступного дня після свята. Зобов`язано ОСОБА_1 передавати батькові ОСОБА_2 малолітнього ОСОБА_3 у визначених судом місці, дні та часи побачень. Зобов`язано ОСОБА_2 повертати ОСОБА_1 малолітнього ОСОБА_3 після закінчення часів та днів батька, визначених рішенням.
Постановою Київського апеляційного суду від 24 червня 2020 року (справа № 759/1382/19) рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 грудня 2019 року в частині задоволення позову про усунення ОСОБА_2 перешкоди у спілкуванні та вихованні дитиною шляхом зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкод у спілкуванні та вихованні дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні зазначених вимог. У частині визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з сином рішення суду першої інстанції змінено. Визначено ОСОБА_2 спосіб участі у вихованні та спілкуванні із сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , кожної першої та третьої суботи та неділі місяця з 11 год суботи дщо 19 год 30 хв неділі. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 18 листопада 2020 року (справа № 759/1382/19) постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2020 року змінено в частині визначення способу участі батька у спілкуванні та вихованні дитини ОСОБА_3 . Викладено абзац третій її резолютивної частини в такій редакції: «Визначити спосіб участі ОСОБА_2 у спілкуванні із сином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та його вихованні: 1) можливість зустрічей кожної першої і третьої суботи та неділі з 11 год 00 хв суботи до 19 год 30 хв неділі за місцем проживання дитини з матір`ю; 2) можливість спільного відпочинку один календарний тиждень влітку та один календарний тиждень в зимовий період під час відпустки батька без присутності або у присутності матері дитини; 3) можливість спілкування засобами телефонного та електронного зв`язку з урахуванням режиму дня, що забезпечує гармонійний і здоровий розвиток дитини; 4) можливість спільного святкування у непарні роки наступних свят: Новий рік (31 грудня) з 20 год до 19 год наступного дня після свята, Різдво Христове (7 січня), Пасха (Великдень), Трійця; 5) можливість спільного святкування дня народження батька (1 березня). В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2020 року залишити без змін
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня
2021 року (справа № 759/17341/20) відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини та передавання дитини. 
Постановою Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року (справа №759/17341/20) апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишені без задоволення, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 2021 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 28 квітня 2022 року (справа № 759/17341/20) рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 липня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року залишено без змін.
Станом на час розгляду справи спільний малолітній син сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває з матір`ю ОСОБА_1 .
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , як законний представник дитини, оформила та отримала 22.09.2021 паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_4 на ім`я сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Строк дії документа до 22.09.2025.
Відповідно до інформації офіційного сайту Державної прикордонної служби України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , НОМЕР_4 визнано недійсним.
Згідно з інформаційним повідомленням Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 19/ЗПІ-1708/1497 від 03 жовтня 2024 року, на виконанні Служби не перебуває будь-яких документів про обмеження громадян України: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві виїзду за межі України.
З відповіді № ЗПІ-Л-784- Z4/6.3/624-24 від 31.10.2024 Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області вбачається, що паспортний документ НОМЕР_4 на підставі заяви батька ОСОБА_2 визнано недійсним у зв`язку із «втратою».
Позивач стверджує, що на момент подання ОСОБА_2 до органів Державної міграційної служби України заяви про визнання недійсним вказаного вище документу у зв`язку із втратою - цей документ фактично перебував у неї (оскільки був оформлений та виданий позивачу), ніколи не видавався ОСОБА_2 , ним не отримувався і не міг був ним втрачений.
ОСОБА_1 вказує на те, що ОСОБА_2 свідомо вчинив правопорушення, направлене на обмеження права дитини на свободу пересування і обмеження її права як другого із батьків виконувати батьківські обов`язки, отримувати (користуватися під час супроводу дитини за межі України та в інтересах дитини) документи дитини, яка від народження постійно проживає з матір`ю як відповідно закону так і відповідно до наявних судових рішень.
Водночас, згідно з інформацією ДМС встановлено, що ОСОБА_2 оформив на ім`я сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , два паспорти громадянина України для виїзду за кордон:
1) 11.09.2024 серії НОМЕР_2 , терміном дії до 11.09.2028 (оформлено органом ДМС - 8013);
2) 16.09.2024 серії НОМЕР_3 , терміном дії до 16.09.2028, (оформлено органом ДВС- 3215).
Таким чином, станом на день звернення позивача до суду (06.09.2025) на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за заявою його батька оформлено два паспорта громадянина України для виїзду закордон, строк дії яких закінчується у вересні 2028 року.
Вказані документи зберігаються у підрозділах ДМС України (у Києві та Київській області), де їх було оформлено. Заявником ОСОБА_2 такі документи не отримано. 
Так, за змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Статтею 7 СК України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
Відповідно до ст. 8 СК України: якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.
Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Згідно з ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.
Згідно з ч. 1 ст. 12 цього Закону на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з ст. 23 Конституції України: кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Крім того, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки.
Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ), чи рішення, відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує під час розгляду справ як джерело права, зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення від 07.12.2006 у справі Хант проти України, заява № 31111/04, § 54).
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16.07.2015 у справі Мамчур проти України, заява № 10383/09, § 100).
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Сімейний кодекс України передбачає такий спосіб захисту сімейних прав та інтересів як звернення до суду для надання дозволів на вчинення різних дій відносно дитини без згоди другого з батьків, який таку згоду в добровільному порядку надавати відмовляється.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
У своїй постанові від 09.02.2023 у справі №753/572/20 (провадження №61-9115св22) Верховний Суд зазначив, що з огляду на введення воєнного стану в Україні, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, першочерговим завданням держави є забезпечення її безпеки та права на життя.
Статтею 22 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на яку він оформлений, і дає право цій особі на виїзд з України і в`їзд в Україну. Кожен громадянин України не може мати більше двох паспортів громадянина України для виїзду за кордон. 
Кожен громадянин України має право на отримання паспорта громадянина України для виїзду за кордон у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Паспорт громадянина України для виїзду за кордон оформляється особам, які не досягли шістнадцятирічного віку, на чотири роки, а особам, які досягли шістнадцятирічного віку, - на 10 років.
Оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін паспорта/паспортів громадянина України для виїзду за кордон здійснюються особі, яка досягла чотирнадцятирічного віку, на підставі заяви-анкети, поданої нею особисто, а особі, яка не досягла чотирнадцятирічного віку, або особі, яка визнана судом обмежено дієздатною або недієздатною, - на підставі заяви-анкети, поданої одним з її законних представників, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Так, порядок видачі паспортів громадянина України для виїзду за кордон затверджено «Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 р. № 152.
Паспорт громадянина України для виїзду за кордон (далі - паспорт для виїзду за кордон) є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на ім`я якої він оформлений, і дає право такій особі на виїзд з України і в`їзд в Україну.
Подання документів для оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон та їх розгляд регламентується п. 35 Порядку.
Відповдно до абз. 7 п 35 Порядку один з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників, який подає документи для оформлення паспорта для виїзду за кордон, крім випадку подання документів представником дитячого закладу або патронатним вихователем, у письмовій заяві, поданій у довільній формі, може визначити іншу особу (іншого з батьків, опікунів, піклувальників, повнолітніх сина чи дочку, рідних (повнорідних та неповнорідних) сестру, брата, діда, бабу) для отримання паспорта для виїзду за кордон особи, на ім`я якої він оформлювався.
Паспорт для виїзду за кордон, оформлений на ім`я особи, яка не досягла 12-річного віку, може бути виданий особі, уповноваженій на це заявником на підставі довіреності, засвідченої в установленому порядку, або особі, зазначеній в абзаці одинадцятому пункту 35, абзаці тринадцятому пункту 52 цього Порядку, або іншому законному представнику (абз. 5 п. 76 Порядку). 
Відповідно до відповідей Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області Дніпровський відділ, наданих на звернення ОСОБА_1 , у зв`язку із відсутністю письмової згоди батька дитини ОСОБА_2 видати паспорт громадянина України для виїзду за кордон оформлений на ім`я ОСОБА_3 , уповноважений органне може видати такий документ матері дитини. Рекомендовано для отримання паспорта надати або нотаріально засвідчену згоду батька дитини на видачу паспорта, або рішення суду про отримання дозволу на отримання паспорта без згоди батька.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною четвертою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Так, позивач вказує, що малолітній ОСОБА_3 фактично позбавлений права на вільне пересування, перетинання державного кордону України, подорожування, оздоровлення за межами країни і повернення на Батьківщину. Зазначає, що ОСОБА_2 не вживав заходів щодо передачі ОСОБА_1 , як другому із батьків, хоча б одного з вказаних вище оформлених на ім`я сина закордонних паспортів. При цьому, переконана, що ОСОБА_2 не має права на законних підставах виїжджати за межі України у відповідності до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», тому, на думку позивача, були відсутні підстави для оформлення ним закордонних паспортів дитини та спроби використати ці документи у власних інтересах, всупереч нормам закону.
Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 вказує, що як законний представник малолітнього ОСОБА_3 , вона обмежена у можливості реалізувати право дитини на отримання третього документу - паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або уже наявних та виготовлених.
На думку позивача, належним способом усунення відповідних порушень та поновлення прав дитини є задоволення судом позовних вимог про надання матері (або її уповноваженому представнику) дозволу на оформлення та на отримання документів (паспортів для виїзду за кордон) малолітньої дитини без дозволу батька.
Таким чином, СК України передбачає такий спосіб захисту сімейних прав та інтересів як звернення до суду для надання дозволів на вчинення різних дій відносно дитини без згоди другого з батьків, який таку згоду в добровільному порядку надавати відмовляється.
При цьому, у позові ОСОБА_1 вказує, що на всій території України введено воєнний стан згідно з Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України № 2102-ІХ, що дає їй, як матері дитини, законне право звернутися до органу ДМС для оформлення та отримання паспорта для виїзду за кордон на ім`я її дитини без згоди та присутності батька.
Отже, із змісту позовної заяви та заявлених позовних вимог вбачається, що метою звернення ОСОБА_1 до суду із цим позовом є не отримання вже оформлених за заявою ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспортів громадянина України для виїзду за кордон (серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 ), а отримання права особисто або через уповноваженого представника на оформлення та отримання ще одного (фактично третього) паспорта для виїзду за кордон на ім`я дитини без згоди та присутності батька.
Однак, такі вимоги ОСОБА_1 суперечать наведеним вище нормам діючого законодавства України. 
Ураховуючи, що на даний час на ім`я ОСОБА_3 існує два паспорти громадянина України для виїзду за кордон, оформлених за заявами його батька ОСОБА_2 , строк дії документів до вересня 2028 року, тому відсутні підстави для надання ОСОБА_1 у судовому порядку дозволу на оформлення та отримання ще одного паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім`я сина ОСОБА_3 , оскільки зазначене призведене до порушення вимог Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», яким встановлено, що кожен громадянин України не може мати більше двох паспортів громадянина України для виїзду за кордон. 
Крім того, суд ураховує ту обставину, що на час розгляду справи судом дитина перебуває з матір`ю за кордоном.
Водночас, вимог про отримання вже оформлених за заявою батька дитини ОСОБА_2 паспортів громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_3 , а саме: 11.09.2024 серії НОМЕР_2 , терміном дії до 11.09.2028 (оформлено органом ДМС -8013); 16.09.2024 серії GK № 337386, терміном дії до 16.09.2028, (оформлено органом ДВС - 3215), ОСОБА_1 суду не заявляла.
Суд зауважує, що у цій справі не вирішуються питання визначення місця проживання дитини, повернення її в Україну, виконання судових рішень щодо стягнення аліментів і щодо способу та порядку участі батька у вихованні дітей, зважаючи на конфлікт, наявний між батьками дитини щодо зазначеного.
Посилання відповідача на вчинення позивачем перешкод у спілкуванні з дитиною, відсутність інформації про місце її проживання/перебування, стан здоров`я, не вказують на наявність правових підстав для застосування судом превентивної тимчасової заборони на виїзд за межі України без згоди батька дітей, яка перебуває за кордоном як на час подання позову, так і на час вирішення справи судом, оскільки зазначене не є предметом цього спору.
Зазначені обставини, при їх доведенні, можуть бути враховані судами в інших наявних між сторонами судових справах, тоді як надання оцінки таким обставинам у цій справі буде помилковим.
Отже, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку про залишення позову ОСОБА_1 без задоволення.
Щодо судових витрат.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Оскільки суд дійшов висновку про залишення позову без задоволення, судові витрати позивача суд залишає за ОСОБА_1 .
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 13, 14, 82, 223, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про надання дозволу на оформлення та отримання паспортних документів для виїзду закордон на ім`я малолітньої дитини без згоди батька - залишити без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 11 червня 2026 року.

Суддя Н.О. Горбенко