ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"28" квітня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/4829/25	

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «АДАМА УКРАЇНА» (04050, м. Київ, вул. Миколи Пимоненка, буд. 13, офіс 4А/41, код ЄДРПОУ 36138418)
До відповідачів: Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІК-С» (67668, Одеська обл., Одеський р-н, село Великий Дальник, вул. Соборна, буд. 2 А, код ЄДРПОУ 43278241); Товариства з обмеженою відповідальністю "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" (68702, Одеська обл., Болградський р-н, м. Болград, вул. Болгарських ополченців, буд. 36-Б, код ЄДРПОУ 37197825)
про визнання недійсним договору
Суддя Рога Н.В.
Секретар с/з Граненко М.М. 

Представники сторін: 

Представник позивача: Козачок І.П. – на підставі ордера серії АІ №2064900 від 01.12.2025р.
Представник відповідача - ТОВ «ЛІК-С»: Фомін А.І. - на підставі ордера серії ВН №1638532 від 08.01.2026р.
Представник відповідача – ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР": не з`явився.

Суть спору: Товариство з обмеженою відповідальністю (далі – ТОВ) «АДАМА УКРАЇНА» звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі – ТОВ) «ЛІК-С», Товариства з обмеженою відповідальністю (далі – ТОВ) "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" про:
- визнання недійсним договору купівлі-продажу 5150/2025/5724301 транспортного засобу від 05.11.2025 р., укладеного між ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" та ТОВ «ЛІК-С»;
- відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" права власності на транспортний засіб МАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 .
Ухвалою суду від 22.12.2025р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №916/4829/25, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 15.01.2026р. Ухвалою суду від 15.01.2026р. повідомлено сторін про призначення підготовчого засідання на 10.02.2026 р. Ухвалою суду від 10.02.2026р. підготовче засідання відкладено на 05.03.2026р. Ухвалою суду від 05.03.2026р. повідомлено сторін про призначення підготовчого засідання на 17.03.2026р. Протокольною ухвалою суду від 17.03.26р. закрито підготовче провадження та призначено засідання щодо розгляду справи по суті на 09.04.2026р. Ухвалою суду від 09.04.2026р. повідомлено сторін про призначення судового засідання на 14.04.2026р. Ухвалою суду від 14.04.2026р. відкладено судове засідання на 28.04.2026р.

Позивач - ТОВ «АДАМА УКРАЇНА», просить задовольнити позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, відповіді на відзив, яка надійшла до суду 23.01.2026р., додаткових поясненнях, які надійшли до суду 17.03.2026р.
Відповідач - ТОВ «ЛІК-С», проти задоволення позовних вимог заперечує з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 13.01.2026р., запереченнях на відповідь на відзив, які надійшли до суду 09.02.2026р.
Відповідач - ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР", своїм правом на судовий захист не скористався, відзиву на позовну заяву до суду не надав.
Ухвали суду по справі направлялись судом до електронного кабінету відповідача, що підтверджується довідками про доставку електронного документу.
У відповідності до ч. 9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Позивач по справі зазначає, що між ТОВ «АДАМА УКРАЇНА» та ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" було укладено Договір поставки MD_37197825/2024 від 22.12.2023 р. ( Договір на поставку добрив), за яким позивач постачав відповідачу товари, а останній зобов`язувався сплачувати їх вартість. Не виконання відповідачем своїх зобов`язань з Договором на поставку добрив змусило позивача звертатись до суду із захистом порушених прав. 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 09.04.2025 р. у справі №916/5706/24 (суддя Шаратов Ю.А.) позов задоволено частково, стягнуто з ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" 6 209 962,91 грн основного боргу, 221 542,53 грн пені, 219 435,10 грн – 26 % річних, 314 036,94 грн процентів за користування товарним кредитом, 770 837,59 грн різниці в ціні товару, 100 987,70 грн витрат на сплату судового збору. 
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 06.05.2025 р. у справі №916/5706/24 (суддя Шаратов Ю.А.), яка була залишена без змін Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.07.2025 р. було відстрочено виконання вищезазначеного рішення до 06.11.2025 р. в частині стягнення наступних категорій сум: 6 209 962,91 грн – суми основного боргу, 221 542,53 грн – пені, 219 435,10 грн – 26 % річних, 314 036,94 грн – процентів за користування товарним кредитом, 770 837,59 грн – різниці в ціні товару. 
Позивач відмітив, що рішення у справі №916/5706/24 набрало законної сили 14.05.2025 р. та 26.08.2025 р. Господарським судом Одеської області видано відповідний наказ.
Також, позивач повідомив, що між ним та ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" було укладено договір поставки №37197825/2024 від 22.12.2023 р., за яким позивач постачав відповідачу товари, а останній зобов`язувався сплачувати їх вартість. 
Не виконання відповідачем своїх зобов`язань за цим Договором змусило позивача також звертатись до суду із захистом порушених прав. 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 24.04.2025 р. у справі №916/5540/24 (суддя Невінгловська Ю.М.) позов задоволено частково, стягнуто з відповідача 3 144 068,78 грн основного боргу, 67 601,66 грн пені, 125 762,75 грн штрафу, 40 099,54 грн 3 % річних, 612 028,27 грн різниці в ціні товару, 60 845,38 грн витрат зі сплати судового збору. 
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 19.05.2025 р. у справі №916/5540/24 (суддя Невінгловська Ю.М.), яка була частково змінена Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.09.2025 р., було відстрочено виконання вищезазначеного рішення суду до 19.11.2025 р. в частині стягнення наступних категорій сум: 3 144 068,78 грн основного боргу, 67 601,66 грн пені, 125 762,75 грн штрафу, 40 099,54 грн 3 % річних, 612 028,27 грн різниці в ціні товару. 
Позивач відмітив, що рішення у справі №916/5540/24 набрало законної сили 27.05.2025 р. та 02.06.2025 р. Господарським судом Одеської області видано відповідний наказ.
Як зазначає позивач, 07.11.2025 р. приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Шипковим Єгором Олексійовичем було відкрито виконавче провадження №7942350 щодо виконання наказу Господарського суду Одеської області №916/5706/24 від 26.08.2025 р. та в межах виконавчого провадження, 05.11.2025 р., за 1 день до завершення шестимісячного періоду відстрочення виконання рішення суду по справі №916/5706/24, ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" уклало Договір купівлі-продажу №5150/2025/5724301 транспортного засобу, за яким продало транспортний засіб МАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 ТОВ «ЛІК-С». 
Позивач зауважив, що зазначений правочин вчинено через 13 днів після корпоративних змін ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР". 
Крім того, продаж транспортного засобу був вчинений за 240 000,00 грн, що не відповідає реальній ринковій вартості, а радше схожа на залишкову вартість транспортного засобу.
Також, на твердження позивача, 05.11.2025 р. ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" продало не лише зазначений транспортний засіб, а цілих 5, що підтверджується відповіддю Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях. 
На думку позивача, в діях ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" був поспіх, єдиною метою якого було унеможливлення виконання вищезазначених рішень.
Також, позивач повідомив, що ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" продало нерухоме майно - нежитлове приміщення загальною площею 122,9 кв.м., розташоване за адресою Одеська обл., Білгород-Дністровський район, тг Татарбунарська, комплекс будівель та споруд № 1 (колишня Струмківської с/р), будинок 1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 351925051250) Товариству з обмеженою відповідальністю «Техпромагро» (код ЄДРПОУ 46119585), що підтверджується договором купівлі-продажу №4012, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. 
Як зазначає позивач, ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" продало єдине нерухоме майно, що було у нього у власності, яке також було його місцезнаходженням до 04.11.2025 р.
Крім того, позивач повідомив, що ТОВ «ЛІК-С» придбало 7 транспортних засобів у ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР", та деякі з них згодом перепродало ТОВ «ТЕХПРОМАГРО» (також покупець нерухомості ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР").
Позивач ставить під сумнів мету ТОВ «ЛІК-С» щодо придбання автопарку ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР", з понад п`ятимісячним очікуванням на такі транспортні засоби, аби розпродати їх в перші 3 місяці володіння.
Також позивач зауважив, що види діяльності ТОВ «ЛІК-С» не містять ані перевезення вантажі [що, очевидно, потребує транспортних засобів], ані допоміжної діяльності у рослинництві [що потребує крім транспортних засобів ще й штат працівників], ані торгівлі транспортними засобами. 
Разом з тим, як зазначає позивач, 22.10.2025 р., за 15 днів до завершення шестимісячного періоду відстрочення виконання рішення суду по справі №916/5706/24, відбувся ряд корпоративних змін: зміна учасників та зміна керівника ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР".
Одними з перших дій учасника й керівника ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" (сільськогосподарського підприємства, яке мало в обробітку значну кількість земель) Віталія Донкоглова, стали дії щодо розірвання ряду правочинів оренди земельних ділянок.
Одразу після розірвання таких договорів оренди земельні ділянки були передані власниками (фізичними особами) в оренду ТОВ «СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО «АДОНІС», які останній почав передавати в суборенду ТОВ «ТЕХПРОМАГРО» (код ЄДРПОУ 46119585) – покупцю нерухомості ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР".
Позивач також зауважив, що ТОВ «ТЕХПРОМАГРО» також придбало 1 транспортний засіб у ТОВ «ЛІК-С», а ще 3 – взяло у фінансовий лізинг, залучивши до цього лізингову компанію ТОВ «ЕСКА КАПІТАЛ», яка викупила транспортні засоби у ТОВ «ЛІК-С». 
На думку позивача, активи ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" «перетікають» до ТОВ «ТЕХПРОМАГРО» як за прямими правочинами, так і за допомогою ланцюга правочинів.
Таким чином, на думку позивача, єдиною метою господарських операцій з продажу транспортних засобів ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" було ухилення останнім від виконання судових рішень у справах №916/5706/24 та №916/5540/24, а ТОВ «ЛІК-С» лише йому допоміг.
Позивач зазначає, що ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" продало весь автопарк вантажних автомобілів та причепів/ напівпричепів, єдиний об`єкт нерухомого майна, продало сільськогосподарську продукцію пов`язаній юридичній особі та достроково припинило зберігання сільськогосподарської продукції і вивіз її із зернового складу. 
Крім того, відсутні грошові кошти на рахунках ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР", що підтверджено стягненням лише 209,96 грн в межах виконавчого провадження.
На думку позивача правочин, вчинений між ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" та ТОВ «ЛІК-С», а саме Договір купівлі-продажу №5150/2025/5724301 транспортного засобу від 05.11.2025 р., за яким було відчужено рухоме майно – транспортний засіб марки МАЗ, модель 555102, VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 , є оскаржуваним правочином та підлягає визнанню судом недійсним з моменту вчинення з огляду на характер його укладення як фраудаторний, тобто такий, що вчинений на шкоду кредиторам. Наслідками визнання цього правочину недійсним має стати відновлення становища, яке існувало до вчинення такого правочину, тобто повернення транспортного засобу ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР".
Позивач стверджує, що визнання оскаржуваного правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до моменту укладення Договір купівлі-продажу №5150/2025/5724301, дозволить захистити інтереси позивача як стягувача в межах виконавчих проваджень №79542350 та №79687373, шляхом повернення до ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" активів, на які може бути звернене стягнення в межах виконавчих проваджень.
Відповідач - ТОВ «ЛІК-С», не погоджується із позовними вимогами та зазначає, що є добросовісним набувачем відчуженого ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" майна, адже купуючи в останнього транспортні засоби він діяв виключно добросовісно та в законний спосіб, не підозрюючи про можливе вчинення ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" дій на шкоду ТОВ «АДАМА УКРАЇНА». 
Відповідач зауважив, що на момент прийняття ТОВ «ЛІК-С» в травні 2025 року рішення про придбання спірного транспортного засобу, підприємству було відомо про наявність судових спорів за позовом ТОВ «АДАМА УКРАЇНА» до ТОВ «СВП «АГРОСТАР» про стягнення заборгованості за договорами поставки, але ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" запевнило, що підприємство провело посівну кампанію та готується в періоді червень-серпень до жнив, а після реалізації товару розрахується з кредиторами, зокрема, з ТОВ «АДАМА УКРАЇНА».
Відповідач звертає увагу, що предметом судових справ було саме стягнення грошових коштів, жодних судових спорів щодо транспортних засобів не існувало, вказане майно не знаходилось під арештом, тобто заборони на відчуження майна не було. При цьому розрахунок з ТОВ «АДАМА УКРАЇНА» мав бути проведений саме з грошових коштів, виручених від продажу сільськогосподарської продукції, а не від продажу техніки.
На твердження відповідача, необхідність укладення саме попереднього договору з остаточним переоформленням техніки лише восени ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" пояснювало необхідністю використання ним цієї техніки, в тому числі спірного транспортного засобу, при зборі врожаю. А домовленість про сплату сум за попереднім договором в рахунок вартості транспортних засобів виникла через твердження ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР", що внаслідок спорів за позовами ТОВ «АДАМА УКРАЇНА» в нього виникли труднощі у залученні кредитних коштів, а тому отримані від ТОВ «ЛІК-С» за техніку грошові кошти підуть на збір врожаю, для того щоб забезпечити належне виконання своїх грошових зобов`язань перед ТОВ «АДАМА УКРАЇНА». 
ТОВ «ЛІК-С» стверджує, що пішло на поступки ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" та погодилося на вказані умови, в результаті чого сторони ще в травні 2025 року було укладено Попередній договір купівлі-продажу транспортних засобів № 30-05-25/1Т, в тому числі щодо спірного транспортного засобу, та всі зобов`язання були виконані задовго до завершення шестимісячного періоду відстрочення виконання судових рішень.
На виконання вказаного Попереднього договору ТОВ «ЛІК-С» 04.06.2025 року здійснило передоплату на суму 260 000,00 грн з призначенням платежу: «Передоплата за техніку згідно договору № 30-05-25/1Т від 30.05.2025р» та 15.07.2025 року здійснило ще передоплату на суму 60 000,00 гривень з аналогічним призначенням платежу. 
Відповідач зазначає, що по завершенні сезону жнив ТОВ «ЛІК-С» звернулося до ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" з листом за Вих № 30/09-2 від 30.09.2025 р. щодо укладення основного договору, однак відповіді не отримало. 
За результатом подальшого спілкування, зокрема, предявлення претензії, ТОВ «ЛІК-С» 30.10.2025 р. сплатило на користь ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" три платежі : на суму 150 000,00 грн, 332 000,00 грн та 450 000,00 грн з призначенням платежу : «Передоплата за техніку згідно договору № 30-05-25/1Т від 30.05.2025р» та 05.11.2025 р. між ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" та ТОВ «ЛІК-С» було укладено ряд правочинів щодо транспортних засобів, в тому числі й щодо транспортного засобу, який є предметом даного спору, та передача його у володіння ТОВ «ЛІК-С».
На переконання ТОВ «ЛІК-С», оспорюваний правочин не може бути визнаний недійсним з підстави фраудаторності, оскільки йому не притаманні усі обов`язкові критерії/ознаки фраудаторних правочинів, а саме: відсутність, після відчуження спірного майна, іншого майна за рахунок якого ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором, час вчинення правочину, та те, що ТОВ «ЛІК С» не є пов`язаною з ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" юридичною особою.
Крім того, на твердження відповідача, спірне майно було придбано ТОВ «ЛІК-С» за відплатним договором та за ринковою вартістю.
ТОВ «ЛІК-С» відмітило також, що ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" видало 4 фінансові аграрні розписки в інтересах позивача, а згідно ст. 1 Закону України «Про аграрні розписки» аграрна розписка товаророзпорядчий документ, що фіксує безумовне зобов`язання боржника, яке забезпечується заставою, здійснити поставку сільськогосподарської продукції або сплатити грошові кошти на визначених у ньому умовах.
Беручи до уваги вищевикладене та те, що позивачем не доведено належними доказами підстав недійсності оспорюваного договору, на думку ТОВ «ЛІК-С», у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у повному обсязі.
Відповідач - ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР", відзиву на позовну заяву не надав.
Розглянув матеріали справи, заслухав пояснення представників сторін, господарським судом встановлено, що між ТОВ «АДАМА УКРАЇНА» та ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" були наявні господарські відносини.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 09.04.2025 р. у справі №916/5706/24 (суддя Шаратов Ю.А.) стягнуто з ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" на користь ТОВ «АДАМА УКРАЇНА» 6 209 962,91 грн. основного боргу, 221 542,53 грн пені, 219 435,10 грн 26 % річних, 314 036,94 грн процентів за користування товарним кредитом, 770 837,59 грн різниці в ціні товару, 100 987,70 грн витрат на сплату судового збору. 
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 06.05.2025 р. у справі №916/5706/24, яка була залишена без змін Постановою Південно - західного апеляційного господарського суду від 15.07.2025 р., було відстрочено виконання вищезазначеного рішення суду до 06.11.2025 р. 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 24.04.2025 р. у справі №916/5540/24 (суддя Невінгловська Ю.М.) стягнуто з ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" на користь ТОВ «АДАМА УКРАЇНА» 3 144 068,78 грн основного боргу, 67 601,66 грн пені, 125 762,75 грн штрафу, 40 099,54 грн 3 % річних, 612 028,27 грн різниці в ціні товару, 60 845,38 грн витрати зі сплати судового збору. 
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 19.05.2025 р. у справі №916/5540/24, яка була частково змінена Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.09.2025 р., відстрочено виконання вищезазначеного рішення суду до 19.11.2025 р.
Господарський суд зазначає, що рішення суду у справі №916/5540/24 набрало законної сили 27.05.2025 р. та 02.06.2025 р. Господарським судом Одеської області видано відповідний наказ. 
Рішення суду у справі №916/5706/24 набрало законної сили 14.05.2025 р. та 26.08.2025 р. Господарським судом Одеської області видано відповідний наказ.
Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 5 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018 по справі №910/9823/17.
Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.
У пунктах 60, 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ющенко та інші проти України» (заяви №№ 73990/01, 7364/02, 15185/02 і 11117/05) констатовано: «… право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], № 28342/95, п. 61)»; за відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, Суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець завершене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності.
Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Вказану правову позицію викладено у постанові від 03.07.2018 Великої палати Верховного Суду по справі №917/1345/17.
При цьому суд зазначає, що преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. рішення Суду у справах Христов проти України, no. 24465/04, від 19.02.2009, Пономарьов проти України, no. 3236/03, від 03.04.2008).
Як вбачається із матеріалів справи, 30.05.2025р. ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" (Продавець) та ТОВ «ЛІК-С» (Покупець) уклали Попередній договір №30-05-25/1Т (далі – Попередній договір), предметом якого було зобов`язання укласти Договори купівлі-продажу бувших у вжитку транспортних засобів на умовах, встановлених у цьому Попередньому договорі, відповідно до статті 635 Цивільного кодексу України.
У п. 1.2. Попереднього договору сторони погодили, що транспортні засоби перебувають у незадовільному стані, але підтвердили, що тривалий знос не є перешкодою для їх використання за призначенням. 
Також у вищезазначеному пункті Попереднього договору сторони навели перелік транспортних засобів, ідентифікаційні ознаки та вартість, зокрема, під номером 7 значиться транспортний засіб – Вантажний самоскид МАЗ 555102, номер шасі/двигуна НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску, ціна з урахуванням ПДВ (грн) 240 000,00 грн.
Згідно з п. 1.3 Попереднього договору транспортні засоби належать Продавцю на праві власності, на момент укладення цього Договору не знаходяться в заставі, під арештом, і не є предметом позовів третіх осіб. Продавець гарантує, що на момент укладення Осповного(-их) договору(-ів) купівлі-продажу транспортні засоби будуть у стані не гіршому, аніж на дату їх огляду в день підписання даного попереднього договору.
Основний(-і) договір(-ори) має(-ють) містити істотні умови основного договору, включаючи умови, визначені цим Попереднім договором (п. 1.4 Попереднього договору).
Відповідно до п. 1.5 Попереднього договору враховуючи, що Продавець планує використовувати перераховану в п. 1.2. Техніку для збору врожаю зернових та інших сільськогосподарських культур влітку 2025 року, Сторони взяли на себе зобов`язання укласти Основний(-і) договір(-ори) в строк до 30 жовтня 2025 року, а Покупець - сплатити вартість техніки, визначену в п. 1.2. (колонка «Ціна з урахуванням ПДВ»), у вказаний строк.
Цей Попередній договір вважається укладеним з моменту його підписання Сторонами та діє до моменту укладення Основного(-их) договору(-ів). Якщо укладення Основного(-их) договору(- ів) у визначений Попереднім договором термін не відбулося з вини Продавця, то Покупець має право па стягнення з Продавця штрафу у розмірі 30 % загальної вартості Майна, що є предметом договору (п. 1.8 Попереднього договору).
Також, сторони погодили, що на підтвердження дійсних намірів сторін на укладення Основного(-их) договору(-ів), а також для поповнення обігових коштів Продавця з метою забезпечення успішної жнивної кампанії, Покупець перераховує на поточний рахунок Продавця грошові кошти у розмірі 320 000,00 гривень в строк до 15.07.2025 року. Зазначена у п. 2.1. сума розцінюється Сторонами як завдаток за придбання ТЗ, що забезпечує виконання Сторонами умов даного Попереднього договору (п.п. 2.1-2.2 Попереднього договору).
Господарський суд зазначає, що Попередній договір підписано директором ТОВ «СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО «АГРОСТАР» Гірда Віктором Івановичем та директором ТОВ «ЛІК-С» Лисенко Володимиром Володимировичем та скріплено печатками підприємств без зауважень.
Відповідно до ч. 1ст. 635 Цивільного кодексу України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.
В подальшому, 05.11.2025р. між ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" (Продавець) та ТОВ «ЛІК-С» (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу №5150/2025/5724301, згідно з розділом 1 якого на умовах даного Договору Продавець зобов`язується передати у власність Покупця транспортний засіб: марка МАЗ, модель 555102, 2006 року випуску, колір білий, VIN НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_1 .
Згідно з розділом 2 Договору купівлі-продажу №5150/2025/5724301 передача Транспортного засобу Продавцем і прийняття його Покупцем здійснюється після повної оплати. Право власності на Транспортний засіб переходить до Покупця з моменту підписання даного Договору.
За домовленістю сторін ціна Транспортного засобу складає 240 000 грн. (п. 3.1. Договору).
Предметом даної справи є визнання недійсним Договору купівлі-продажу №5150/2025/5724301 транспортного засобу від 05.11.2025 р., укладеного між ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" та ТОВ «ЛІК-С», та відновлення становища, яке існувало до порушення шляхом повернення ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" права власності на транспортний засіб МАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 .
На твердження ТОВ «АДАМА УКРАЇНА», спірний правочин укладений з метою ухилення ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" від виконання рішень суду по справі №916/5706/24 та №916/5540/24.
Отже, ключовим питанням, яке постає перед господарським судом, є: чи містить Договір купівлі-продажу №5150/2025/5724301 від 05.11.2025р. ознаки фраудаторності та чи є підстави для визнання його недійсним.
Згідно зі ст. 177 Цивільного кодексу України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
Відповідно до ч.1 ст. 178 Цивільного кодексу України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.
Згідно зі ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. 
Отже, оспорюваний Договір №5150/2025/5724301 від 05.11.2025р. за його змістом був договором купівлі-продажу транспортного засобу в розумінні ст. 655 Цивільного кодексу України.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено таке: «Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Як неодноразово наголошував Верховний Суд (постанови від 01.06.2016 р. у справі № 920/1771/14, від 30.11. 2016 р. у справі № 910/31110/15, від 10.05.2023 р. у справі №755/17944/18), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину потрібно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце».
Отже, у справах про оспорювання договору за позовом особи, яка не є його стороною, спершу потрібно встановити, яким чином договір порушує (зачіпає) її права та законні інтереси.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
В силу частин першої, другої ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч.ч.1,4 ст. 202 Цивільного кодексу України). Отже, встановлення взаємопогоджених дій декількох осіб, які мають єдину мету, спрямовану на набуття, зміну або припинення певних цивільних прав чи виконання певних обов`язків, є ознаками вчинення єдиного правочину такими особами. Поведінка сторін має засвідчувати єдність їх волі до настання відповідних правових наслідків. Багатосторонні правочини можуть оформлюватися договорами у письмовій формі як єдиними письмовими документами або укладатися шляхом взаємного обміну листами (повідомленнями, телеграмами), прийняттям до виконання зобов`язань чи фактичним учиненням взаємнопогоджених дій, спрямованих на набуття певних прав (виконання певних обов`язків) його сторонами.
Згідно із ч.3 ст. 206 Цивільного кодексу України правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону. Правове регулювання відповідно до ст. 208 Цивільного кодексу України щодо належного вчинення правочину між юридичними особами у письмовій формі є диспозитивним, воно не обмежує можливості укладення усного правочину між такими особами, а тільки обмежує способи доказування за частиною першою статті 218 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, у момент учинення якого сторонами (стороною) не було додержано вимог, установлених частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 цього Кодексу). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України).
Отже, порушення загальних засад цивільного законодавства (засад справедливості, добросовісності та розумності), визначених імперативно пунктом 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України, які мають наслідком вихід учасниками правочину за межі здійснення цивільних прав, наданих договором чи актами цивільного законодавства, з наміром завдати шкоди іншій особі (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України) може бути самостійною підставою недійсності правочину.
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен установити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення), і настання відповідних наслідків та у разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Аналогічна позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №910/16579/20 від 07.09.2022р.
Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.
Загальним для судової практики є також розуміння, що «фраудаторністю» називається (позначається) семантичний смисл правочину (договору, майнової дії, поведінки, рішення) – це внутрішній зміст таких категорій правочинів, що визначає направленість волі і мети, яку можна визначити як шахрайську (з метою обману). Цим терміном позначаються численні юридично значимі дії, які чиняться учасниками цивільних/господарських відносин всупереч праву іншої особи, аби її ошукати.
Сутність терміну «фраудатор» описується в рішеннях Верховного Суду та розкривається через його значення в іноземних мовах (лат., англ., нім., роман): “frau?s”, “fraudator”, “datorіе”, “dator”, “schikane”, що означає - шахрайство, брехня, знущання (над здоровим глуздом), недобросовісний боржник, обман, хитрість, зрада, підступ, каверза і подібне. 
З січня 2025 року в Кодексі з процедур банкрутства вжито слово «фраудаторний» у сполученні з словом «правочин». 
У Цивільному кодексі України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.
Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.
Частиною третьою ст. 13 Цивільного кодексу України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Зловживання правом - це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм у межах дозволеного їй законом загального типу поведінки.
Формулювання «зловживання правом» передбачає у собі певну суперечність. Так, особа, яка користується власним правом, має дозвіл на певну поведінку, а якщо її дія не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права (дія без права). Такі випадки трапляються, якщо особа діє недобросовісно, всупереч меті наданого їй права.
Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: 1) особа (особи) «використовувала / використовували право на зло»; 2) наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, у який потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів / умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); 3) враховується правовий статус особи / осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а й про обсяг прав інших учасників цих правовідносин і порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) 
Даний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.11.2021 р. у справі № 910/8482/18 (910/4866/21).
У Рішенні від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі за конституційною скаргою Публічного акціонерного товариства акціонерного комерційного банку «Індустріалбанк» щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини третьої статті 13, частини третьої статті 16 Цивільного кодексу України Конституційний Суд України визнав, що зазначені положення Цивільного кодексу України є конституційними та такими, що не суперечать частині другій статті 58 Конституції України. Оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Цивільного кодексу України, Конституційний Суд України констатував, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 цього Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Цивільним кодексом України та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Цивільним кодексом України або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Цивільного кодексу України мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною) (абзаци другий, третій пункту 5.3, пункт 5.4 та абзац другий пункту 8.2 мотивувальної частини цього Рішення).
Верховний Суд наголошує на тому, що правочини, які вчиняються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути неправомірною та недобросовісною. Отже, правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (див. постанову Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 р. у справі № 904/7905/16, пункт 153). Відтак правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними і зводяться до зловживання правом.
Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди іншим учасникам цивільних правовідносин, задля приховування дійсного наміру сторін при вчиненні правочину є очевидним використанням приватноправового інструментарію всупереч його призначенню та за своєю суттю є «вживанням права на зло». За таких умов недійсність договору як приватноправова категорія є інструментом, який покликаний не допускати, або припиняти порушення цивільних прав та інтересів, або ж їх відновлювати.
Господарський суд зауважує, що метою доброчесного боржника повинне бути добросовісне виконання всіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надання своєчасного та справедливого задоволення (сатисфакції) прав і правомірних інтересів кредитора, зокрема у процедурі банкрутства.
Договір, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатним, так і безоплатним. Він може бути як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значимих дій.
Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. 
До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент (контрагенти), з яким (якими) боржник учиняє оспорюваний договір; ціна договору (ринкова / неринкова), наявність / відсутність оплати ціни договору контрагентом боржника; дотримання процедури (черговості) при виконанні зобов`язань, якщо така процедура визначена законом імперативно. 
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 02.06.2021р. року у справі № 904/7905/16, від 10.05.2023р. у справі №755/17944/18.
Як вже зазначалось вище, у ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" існувала заборгованість перед ТОВ «АДАМА УКРАЇНА», яка підтверджена рішеннями Господарського суду Одеської області у справах №916/5706/24 та №916/5540/24, які, в свою чергу, набрали законної сили.
Більш того, в межах вищезазначених справ, ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" була надана відстрочка задля можливості погашення виниклої заборгованості.
Водночас, як вбачається із матеріалів справи, ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" замість погашення заборгованості перед ТОВ «АДАМА УКРАЇНА» почало вчиняти дії, які, на думку суду, свідчать про намір ухилитися від відповідальності та вивести активи зі свого володіння для неможливості подальшого звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу за невиконаним зобов`язанням.
Зокрема, після ухвалення рішень по справі №916/5706/24 та №916/5540/24 ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" розпродало все рухоме та нерухоме майно:
- 04.11.2025р. продаж нежитлового приміщення загальною площею 122,9 кв.м., розташованого за адресою Одеська обл., Білгород-Дністровський район, тг Татарбунарська, комплекс будівель та споруд № 1 (колишня Струмківської с/р), будинок 1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 351925051250) Товариству з обмеженою відповідальністю «ТЕХПРОМАГРО» (код ЄДРПОУ 46119585), на підставі договору купівлі-продажу №4012, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Наталією Артемівною, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №454424472 від 01.12.2025р.;
- 05.11.2025р. продаж 7 транспортних засобів ТОВ «ЛІК-С» (Покупець) за договорами купівлі-продажу, що підтверджується відповіддю №31/30/15/1634-аз/08-2025-1658-2025 від 15.12.2025р. Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях. 
Крім того, ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" переоформило свою продукцію, яка знаходилась на зберіганні у ТОВ «Саратський КХП», на ТОВ Олмакс Трейд», що підтверджується відповіддю ТОВ «Саратський КХП» №283 від 22.12.2025р. та доданими до неї трьохсторонніми актами прийому-передачі від 13.10.2025р. та 21.10.2025р. (а.с. 231-242, том 1).
Також, судом встановлено, що 22.10.2025 року у ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР» відбувся ряд корпоративних змін, а саме: зміна учасників та зміна керівника, в результаті чого, єдиним учасником підприємства став ОСОБА_1 .
Вже новий керівник відповідача розірвав договори оренди землі сільськогосподарського призначення, що підтверджується рішеннями одноосібного учасника ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР» від 10.11.2025р. та 14.11.2025р. (а.с. 215-220, том 4).
Слід відмітити, що основним видом діяльності ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР» є вирощування зернових культур, бобових культур, насіння олійних культур та овочів, а тому відсутність земельних ділянок (у власності чи користуванні) унеможливлює здійснення вищезазначеної господарської діяльності.
Господарський суд зазначає, що фраудаторні правочини — це дії боржника, які формально виглядають як звичайні цивільні правочини, але мають одну приховану мету — уникнути виконання зобов`язань перед кредитором. Тобто йдеться про продаж, дарування або іншу передачу майна, яка покликана зменшити активи боржника й зробити його «юридично порожнім» для подальшого стягнення.
Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення спірного договору, зміст якого суперечить Цивільному кодексу України, то господарським судом враховано, що:
- відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позовів про стягнення заборгованості та набрання законної сили рішеннями по справах №916/5706/24 та №916/5540/24; 
- майно відчужене за ціною, нижче ринкової (240 000 грн);
- після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.
Щодо доводів відповідача ТОВ «ЛІК-С», що між ним та ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР» було укладено Попередній договір №30-05-25/1Т щодо купівлі спірного транспортного засобу ще 30.05.2025р., то суд звертає увагу, що він також укладений після ухвалення рішень по справах №916/5706/24 та №916/5540/24.
Господарський суд також звертає увагу, що у матеріалах справи відсутні докази про виконання рішень суду про стягнення боргу у справах №916/5706/24 та №916/5540/24.
Тобто, всі вищезазначені дії ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" не мали на меті погасити заборгованість перед ТОВ «АДАМА УКРАЇНА» шляхом продажу майна, виробленої продукції та акумуляції грошових коштів задля погашення заборгованості.
На переконання господарського суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.
Водночас, за висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.
При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.
Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.
Аналогічна позиція міститься у Постанові Верховного Суду від 24.07.2019р. у справі №405/1820/17.
Що ж до фраудаторного правочину як зловживання правом, то намір заподіяти зло є неодмінним і єдиним надійним критерієм шикани (зловживання правом). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку (пункти 110, 111 постанови Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 24.11.2021р. у справі № 905/2030/19 (905/2445/19), постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.09.2022р. у справі № 902/858/15 (пункт 78), від 19.01.2023р. у справі № 925/1248/21 (925/111/22) (пункт 89), від 16.02.2023р. у справі № 903/877/20 (903/150/22) (пункт 34), від 19.04.2023р. у справі № 912/2007/18).
Отже, правочин, що вчиняється з метою завдати шкоди кредитору і який досягає цієї мети, є фраудаторним.
Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним.
Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин.
Дана позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2024р. у справі №916/379/23.
Господарський суд зауважує, що якщо розглядати дії ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР» кожну окремо, то ознак неправомірності чи порушення законодавства не вбачається, однак беручи до увагу всю їх сукупність вони містять ознаки фраудаторності.
Отже, на думку суду, оспорюваний у цій справі Договір купівлі-продажу №5150/2025/5724301 транспортного засобу від 05.11.2025 року, укладений між ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" та ТОВ «ЛІК-С, є фраудаторним та повинен бути визнаний недійсним на підставі пункту 6 частини першої статті 3, частин першої - четвертої статті 13, частини першої статті 203, частини першої статті 215 Цивільного кодексу України.
У постанові Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі № 643/15604/17 суд дійшов висновку, що встановлення фраудаторності договору є достатньою та самостійною підставою визнання його недійсним та застосування наслідків його недійсності. Належним способом захисту права/інтересу кредитора за вимогою про повернення сторін у первісний стан, тобто відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України), є повернення відповідного майна боржнику, і для такого повернення оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається.
На підставі всього наведеного вище, беручи до увагу сукупність встановлених в ході розгляду справи обстави, господарський суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу №5150/2025/5724301 транспортного засобу від 05.11.2025 року, укладеного між ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" та ТОВ «ЛІК-С», та відновлення становища, яке існувало до порушення шляхом повернення ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" права власності на транспортний засіб МАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 , у повному обсязі.
Відповідно до ч.3 ст.13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
За приписами ч.1 ст.73 цього Кодексу доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
При цьому, відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018р. у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019р. у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019р. у справі № 902/761/18, від 04.12.2019р. у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020р. у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. 
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
У справі «Трофимчук проти України» (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010р.) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Враховуючи задоволення позовних вимог, витрати по сплаті судового збору слід покласти на відповідачів у відповідності до положень ст.129 ГПК України.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 123, 129, 232, 238, 240, 241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «АДАМА УКРАЇНА» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІК-С», Товариства з обмеженою відповідальністю "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" про визнання недійсним договору купівлі-продажу №5150/2025/5724301 транспортного засобу від 05.11.2025 р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІК-С», та відновлення становища, яке існувало до порушення шляхом повернення Товариству з обмеженою відповідальністю "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" права власності на транспортний засіб МАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 - задовольнити повністю.
2. Визнати недійсним договір купівлі-продажу №5150/2025/5724301 транспортного засобу від 05.11.2025 р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" (68702, Одеська обл., Болградський р-н, м. Болград, вул. Болгарських ополченців, буд. 36-Б, код ЄДРПОУ 37197825) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛІК-С» (67668, Одеська обл., Одеський р-н, село Великий Дальник, вул. Соборна, буд. 2 А, код ЄДРПОУ 43278241).
3. Відновити становище, яке існувало до порушення шляхом повернення Товариству з обмеженою відповідальністю "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" (68702, Одеська обл., Болградський р-н, м. Болград, вул. Болгарських ополченців, буд. 36-Б, код ЄДРПОУ 37197825) права власності на транспортний засіб МАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN/номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_2 . 
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКО - ВИРОБНИЧЕ ПІДПРИЄМСТВО "АГРОСТАР" (68702, Одеська обл., Болградський р-н, м. Болград, вул. Болгарських ополченців, буд. 36-Б, код ЄДРПОУ 37197825) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АДАМА УКРАЇНА» (04050, м. Київ, вул. Миколи Пимоненка, буд. 13, офіс 4А/41, код ЄДРПОУ 36138418) витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 651 грн 20 коп.
5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІК-С» (67668, Одеська обл., Одеський р-н, село Великий Дальник, вул. Соборна, буд. 2 А, код ЄДРПОУ 43278241) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АДАМА УКРАЇНА» (04050, м. Київ, вул. Миколи Пимоненка, буд. 13, офіс 4А/41, код ЄДРПОУ 36138418) витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 651 грн 20 коп.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня його проголошення (підписання).

Накази видати після набрання рішенням законної сили.
Повний текст рішення складено  28 квітня 2026 р.

Суддя Н.В. Рога