УХВАЛА

27 квітня 2026 року 
м. Київ
справа №990/131/26
адміністративне провадження №П/990/131/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Смоковича М. І., 
суддів: Білак М. В., Мацедонської В. Е., Єресько Л. О., Соколова В. М., 
перевірив матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним і скасування рішення та
ВСТАНОВИВ:
17 квітня 2026 року ОСОБА_1 за посередництва свого представника - адвоката Курзіна О. А. звернувся до Верховного Суду з позовом до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) з вимогами: 
- визнати протиправним та скасувати рішення Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ) від 18 грудня 2012 року № 1215/0/15-12 «Про залишення без задоволення скарги кандидата на посаду судді безстроково ОСОБА_1 на рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 12 червня 2012 року № 200/бо-12 про відмову у рекомендуванні названого кандидата для обрання на посаду судді Солом`янського районного суду міста Києва безстроково» в повному обсязі; 
- визнати протиправним та скасувати рішення ВРЮ від 18 грудня 2012 року №1215/0/15-12 «Про залишення без задоволення скарги кандидата на посаду судді безстроково ОСОБА_1 на рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 12 червня 2012 року № 200/бо-12 про відмову у рекомендуванні названого кандидата для обрання на посаду судді Солом`янського районного суду міста Києва безстроково» в частині внесення подання Президентові України про звільнення з посади судді Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_1 у зв`язку із закінченням строку, на який його призначено. 
Щодо відповідача за цим позовом представник позивача пояснив, що ВРЮ було реорганізовано шляхом перетворення у ВРП. З покликання на пункт 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України, пункт 4 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України [від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII] «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII), рішення ВРЮ від 12 січня 2017 року №11/0/15-17, пункт 7 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1798-VIII автор позову зазначив, що рішення, акти та інші документи ВРЮ зберігають чинність до їх скасування у встановленому порядку. Це означає, що оскаржуване рішення ВРЮ від 18 грудня 2012 року, як акт, що не був скасований на момент реорганізації, є предметом правонаступництва і що ВРП є повним правонаступником ВРЮ у всіх правовідносинах, включно з тими, що виникли до моменту реорганізації. 
Водночас представник позивача - адвокат Курзін О. А. заявив клопотання про поновлення строку звернення з цим позовом до суду, у зв`язку з чим пояснив таке. 
Оскаржуване рішення ВРЮ (правонаступником якої є ВРП) ухвалила 18 грудня 2012 року, а з цим позовом його автор звертається у 2026 році, тобто майже через тринадцять років. З покликанням на приписи статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) представник позивача зазначив, що формально строк звернення до суду пропущено, проте процесуальний закон дозволяє цей строк поновити, якщо для цього є поважні причини. 
На думку представника позивача, поважність причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом полягає у тому, що на дату, коли ВРЮ ухвалила спірне рішення (18 грудня 2012 року) в Україні не було сформовано ефективної практики оскарження подібних рішень [ВРЮ] з підстав порушення принципу незалежності та безсторонності органу, який їх ухвалив. До того ж, як мовить представник позивача, в Україні не існувало ефективного засобу правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція). 
У цьому зв`язку автор позову, апелюючи до аналітичних матеріалів Вищого адміністративного суду України, зауважив, що протягом 2010- 2015 років у цьому суді по суті розглянули 8 спорів, пов`язаних із суддями, з яких лише 5 постанов були про задоволення позову та 3 - про відмову, водночас жодне з цих рішень не ґрунтовано на системному застосуванні європейських стандартів незалежності та безсторонності органу, що ухвалив рішення про звільнення судді. 
На думку представника позивача, ця статистика свідчить про відсутність сталої та передбачуваної практики на користь суддів, які оскаржували своє звільнення [у судовому порядку]. Додав, що як на дату ухвалення спірного рішення ВРЮ (18 грудня 2012 року), так і декілька років опісля національні суди у своїй правозастосовній практиці не надавали значення такій правовій [юридичній] підставі [позовних вимог] - на якій, власне, ґрунтовано цей позов - як невідповідність складу та процедури ВРЮ вимогам незалежності та безсторонності у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, аж допоки Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) не ухвалив рішення у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11), яке набуло статусу остаточного 27 травня 2013 року. 
Представник позивача стисло окреслив висновки, що їх висловив ЄСПЛ у названій справі, відтак, з покликом на статтю 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що хоча рішення у справі «Олександр Волков проти України» набуло чинності в 2013 році, національні суди почали системно застосовувати його правові позиції як джерело права лише після створення «нового» Верховного Суду в грудні 2017 року та формування сталої практики Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (що відбулося, як пише автор позову, орієнтовно з 2019 року). 
З погляду представника позивача, тільки з початком роботи «нового» Верховного Суду (15 грудня 2017 року) рішення ЄСПЛ набули обов`язкового застосування як джерело права, сформувалася єдина правозастосовна практика щодо оскарження рішень ВРЮ з підстав невідповідності її складу та процедури стандартам статті 6 Конвенції, що, відтак, призвело до низки скасованих рішень ВРЮ про звільнення суддів, що їх ухвалено у 2010- 2014 роках.
У цьому контексті автор позову згадав про справу за позовом [судді] ОСОБА_3 (справа № 800/428/15), «остаточну правову позицію у цій справі було сформовано ухвалою Верховного Суду України від 11.11.2017, якою поставлено крапку у справі на користь судді ОСОБА_3». 
Згадав представник позивача також про справу за позовом ОСОБА_2 (справа № 800/35/13), у якій Вищий адміністративний суд України постановою від 06 червня 2013 року скасував аналогічне рішення ВРЮ від 18 грудня 2012 року (№ 1216/0/15-к) в частині внесення подання про звільнення судді, у зв`язку з чим констатував, що рішення про залишення скарги на рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та рішення про внесення подання про звільнення судді є окремими актами ВРЮ, які ухвалюють за різними процедурами та різною кількістю голосів. Представник позивача додав, утім, що це рішення хоч і постановлено раніше [у часі], але воно теж «свідчить про початок формування практики, сприятливої для суддів». 
Тож, з покликанням на пункт 125 рішення ЄСПЛ від 19 січня 2017 року у справі «Куликов та інші проти України» (заяви № 5114/09 та 17 інших), відповідно до якого: «коли з самого початку зрозуміло, що у заявника відсутні будь-які ефективні засоби захисту, перебіг строку починається з дати здійснення дії чи вжиття заходу, що оскаржуються, або з дня, коли заявнику стало відомо про таку дію або її вплив чи шкоду. У випадку, якщо заявник використовує існуючий засіб юридичного захисту і лише згодом дізнається про обставини, які обумовлюють його неефективність, у цілях пункту 1 статті 35 виправданим може бути відлік строку з дати, коли заявник вперше дізнався або міг дізнатися про такі обставини», представник позивача підкреслив, що висловлена позиція ЄСПЛ є визначальною для вирішення питання про строки звернення до суду в цій справі. 
У продовження цієї думки автор позову додав, що цей висновок [ЄСПЛ] треба розуміти так, що за наявності об`єктивних перешкод для ефективного захисту прав на момент порушення, строк може обчислюватися з моменту, коли особа дізналася або могла дізнатися про обставини, що роблять засіб захисту ефективним. 
На основі наведених міркувань представник позивача зазначив про те, що після звільнення з посади судді Солом`янського районного суду м. Києва позивач з 2013 року і дотепер працює на посадах, не пов`язаних із судовою системою та судоустроєм України. Відповідно позивач, як зазначив його представник, не мав ані доступу до спеціалізованих юридичних баз даних та судових реєстрів, ані обов`язку відстежувати зміни в судовій практиці з питань оскарження рішень ВРЮ.
Про «новели» в судовій практиці України щодо поновлення суддів, звільнених у 2010- 2014 роках, позивач, за текстом позову, дізнався лише на початку 2026 року під час приватної зустрічі з колишнім колегою - суддею Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_3. Від нього позивач і дізнався про те, що спір про визнання протиправними рішень ВРЮ вирішено на користь ОСОБА_3 і що «остаточну крапку поставлено ухвалою Верховного Суду України від 11.11.2017 року». 
Після цього позивач, як далі зазначено у позові, уже ознайомився із судовою практикою, зокрема із судовими рішеннями у [згадуваних вище] справах за позовами ОСОБА_3 , Новікової Т. В., відтак зрозумів, що правовою підставою для задоволення цих позовів стало застосування національними судами рішень ЄСПЛ як джерела права, зокрема рішень у справах «Олександр Волков проти України» та «Куликов та інші проти України». Саме тоді, як наголошено у позовній заяві, позивач вперше дізнався, що оскаржуване рішення ВРЮ від 18 грудня 2012 року може бути визнане протиправним та скасоване з підстав, викладених у цьому позові. 
Отож у підсумку представник позивача резюмував, що об`єктивна можливість дізнатися про порушення своїх прав та про наявність ефективного засобу їх захисту виникла у ОСОБА_1 лише у 2026 році. До цього моменту: ні судова практика національних судів, ні законодавство не давали йому підстав вважати, що рішення ВРЮ може бути скасоване з підстав, викладених у цьому позові; на момент прийняття оскаржуваного рішення в Україні не було ефективного засобу правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції; системне застосування рішень ЄСПЛ як джерела права у справах про звільнення суддів розпочалося лише після створення нового Верховного Суду в грудні 2017 року та формування сталої практики Касаційного адміністративного суду (з 2019 року); позивач не мав і не міг мати об`єктивної можливості відстежувати зміни в судовій практиці, оскільки працював поза межами судової системи. 
За обставин, що їх викладено вище, представник позивача - адвокат Курзін О. А. вважає, що строк звернення до суду з цим позовом пропущено з причин, які не залежали від волі позивача, та є поважними у розумінні статті 122 КАС України та практики ЄСПЛ, тож просить суд поновити цей строк та відкрити провадження у справі. 
Під час постановлення цієї ухвали Суд керувався таким. 
Згідно з частиною першою, другою статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
За частиною третьою статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: 3) відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; 5) позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними). 
За частиною шостою статті 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску. 
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. 
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 КАС України). 
Згідно з частиною п`ятою статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Відповідно до частин першої, другої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Отже, на стадії вирішення питання щодо відкриття провадження одним із питань, що його має з`ясувати Суд, є дотримання строку звернення до суду й у вимірі предмета спору, яким його визначив автор позову, це питання має істотне значення передусім через призму юридичної визначеності як одного з аспектів верховенства права. 
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2020 року у справі № 9901/32/20, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Процесуальні строки - як зазначено у тій самій постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2020 року (справа № 9901/32/20) - дисциплінують суб`єктів адміністративного судочинства, роблять процес динамічним і прогнозованим. Без наявності строків на ту чи іншу процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав сторін - учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки. 
З практики ЄСПЛ (як-от справа «Пономарьов проти України», заява № 3236/03), до якої [практики ЄСПЛ] посилено апелює представник позивач у своїй аргументації, відомо, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. 
Висновки, що їх висловив ЄСПЛ у згаданій справі, сформовано на дещо іншій фактологічній основі, адже там мовилося про строк оскарження судового рішення, утім сутнісні аспекти поновлення строку оскарження як умови доступу до суду мають те саме значення й у вимірі питання про строк звернення до суду з позовом про оскарження акта органу державної влади - як то просить представник позивача - тож, на думку Суду, ці і подібні їм за змістом висновки ЄСПЛ можуть слугувати щонайменше орієнтиром для застосування національного законодавства, яке визначає строки звернення з позовом до суду і заразом надає суду повноваження для їх поновлення без обмеження якимось переліком підстав / умов для цього. 
Наведені міркування й, власне, необхідність [також і] з боку суду пояснити поважність пропуску строку звернення більше, ніж на дванадцять років (у спорі щодо проходження публічної служби) пов`язані, з-поміж іншого, аргументами представника позивача, що їх опосередковано покликанням на пункт 125 рішення ЄСПЛ від 19 січня 2017 року у справі «Куликов та інші проти України» (заяви № 5114/09 та 17 інших), де висловлено зауваги стосовно заперечень Уряду про початок відліку шестимісячного строку, передбаченого пунктом 1 статті 35 Конвенції («Умови прийнятності»), з дня винесення ВРЮ рішень у справах заявників, і про те, що, на думку Уряду, судовий розгляд їхніх [заявників] справ був би ефективним засобом правового захисту. 
Прикметно, що у згадуваному пункті ЄСПЛ звернув увагу на те, що використання існуючих національних засобів юридичного захисту, які згодом виявлять свою неефективність, не означає, що особа, яка скористалася цим юридичним захистом та згодом (пізніше) дізналася про обставини, що зумовили його неефективність, пропустила визначений строк для звернення до ЄСПЛ. У цьому зв`язку уже в наступному пункті (126) згаданого рішення - про який у позовній заяві не згадано - ЄСПЛ зауважив, що: «Рішення ВРЮ та Верховної Ради України щодо звільнення заявників могли бути оскаржені до національних судів. І хоча згодом Суд [ЄСПЛ] у справі «Олександр Волков проти України» (згадана вище, пп. 123-130) піддав критиці провадження щодо перегляду, не можна беззаперечно стверджувати, що на час подій неефективність перегляду була очевидною для заявників і до них не слід було вдаватися. Навпаки, Суд вважає, що за обставин цієї справи намагання заявників вирішити проблему за допомогою наявного засобу юридичного захисту не може використовуватись проти них . За цих обставин заявники обґрунтовано очікували завершення судового провадження, навіть якщо таке провадження не відповідало вимогам ефективності відповідно до Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Каверзін проти України» (Kaverzin v. Ukraine), заява № 23893/03, п. 99, від 15 травня 2012 року)». 
Зважаючи на наведене, Суд, пам`ятаючи про доводи представника позивача з приводу відсутності ефективного засобу правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції, - яку автор позову пов`язує, як можна зрозуміти з обсягу його обґрунтування, винятково з тим, що не існувало (на дату ухвалення спірного рішення ВРЮ) «сталої та передбачуваної практики на користь суддів», що, власне й стало, у розумінні позивача, непереборною обставиною для своєчасного звернення до суду, передусім зазначає, що сумнів (скепсис) позивача щодо перспектив судового розгляду спору про оскарження рішення ВРЮ не є вагомою причиною для невикористання судового захисту або, інакше кажучи, не є обставиною, яка не дозволяла, перешкоджала чи забороняла звертатися до суду у порядку і строки, що їх визначено у законі. 
Подібні за змістом висновки висловив ЄСПЛ у справі «Куликов та інші проти України» (заяви № 5114/09 та 17 інших), що їх цитовано вище, як-от про те, що рішення, зокрема, ВРЮ щодо звільнення могли бути оскаржені до національних судів й незважаючи на критичні висновки [ЄСПЛ] у справі «Олександр Волков проти України» з цього приводу не можна беззаперечно стверджувати, що на час подій неефективність перегляду була очевидною і не тому не вимагала застосування. 
Суд підкреслює, що суб`єктивні оцінні судження позивача, які ґрунтовано головно на аналізі існуючих на той час статистичних даних щодо розгляду спорів, учасниками яких були судді (про суть тих спорів Суду невідомо), не означає, що позивача, щодо якого ВРЮ ухвалила рішення, яке, у наслідку, стало підставою для видання указу Президента України про звільнення його з посади судді, позбавили можливості скористатися існуючими засобами юридичного захисту або що таких засобів не існувало взагалі. Суд звертає увагу, що рішення ВРЮ на кшталт того, яке позивач оспорює у цьому позові, неодноразово були предметом судового розгляду й з цього приводу є відповідні судові рішення (національних судів), про які згадано й цьому позові. 
Тобто, апелюючи до неефективних засобів юридичного захисту (мовиться у цьому контексті про судовий захист), автор позову водночас покликається на судову практику суду вищої інстанції, що її сформовано, варто зауважити, ще до початку роботи «нового» Верховного Суду (тобто до грудня 2017 року, свідченням чого є, приміром, згадувана у позові ухвала Верховного Суду України від 11 листопада 2017 року), й яка [судова практика] у суті своїй була якраз «сприятлива для суддів» у тому сенсі, з яким позивач (через свого представника) пов`язує доступність для себе засобів юридичного захисту у розумінні статті 13 Конвенції. 
Зокрема, у цьому аспекті представник позивача виокремив справу за позовом судді ОСОБА_3 (№ 800/428/15), щодо якого ВРЮ свого часу ухвалила рішення від 23 квітня 2008 року про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення з посади судді Солом`янського районного суду м. Києва. У цій справі кінцеве (останнє) судове рішення постановив Верховний Суд України (ухвала від 17 жовтня 2017 року), який відмовив у задоволенні заяви ВРЮ щодо перегляду судового рішення Вищого адміністративного суду України, яким цей суд (ухвалою від 01 грудня 2016 року) відмовив у касаційному перегляді судових рішень судів нижчих інстанцій, що ними ці суди, спираючись, з-поміж іншого, на висновки ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11), задовольнили позовні вимоги ОСОБА_3 . Тобто, у наслідку судового розгляду позовні вимоги ОСОБА_3 щодо оскарження рішення ВРЮ (аналогічного тому, що тепер оскаржує позивач) було задоволено. 
Суд зауважує, що висловлені у цьому зв`язку аргументи представника позивача про те, що про судову практику у спорах про оскарження актів ВРЮ щодо суддів, як-от рішення ВРЮ, що є предметом цього позову, позивач дізнався тільки на початку 2026 року під час спілкування зі своїм колишнім колегою ОСОБА_3 , який, власне, розповів йому про результати судового розгляду згадуваної вище справи № 800/428/15, можуть свідчити винятково про те, що позивач дізнався (почув) про судову практику вирішення спорів про оскарження актів ВРЮ щодо суддів, а заразом, як бачиться, про помилковість своїх переконань щодо неефективного судового захисту як об`єктивної перепони для звернення до суду й значення рішень ЄСПЛ як джерела права у практиці національних судів. 
Щодо нотаріально засвідченої «заяви свідка» (яким є ОСОБА_3 ), копію якої надіслав Суду представник позивача - адвокат Курзін О. А. (з клопотанням про її долучення від 21 квітня 2026 року), то з цього документа Суд почерпнув те, що пояснення, що їх висловив представник позивача у позовній заяві щодо зустрічі ОСОБА_1 зі ОСОБА_3 і зміст їхньої розмови на початку 2026 року, останній підтверджує. Суд, втім, зауважує, що «заява свідка» не є показаннями свідка як засобу доказування у розумінні процесуального закону й не надає якісно іншого значення (ваги) доводам позивача про поважність причин незвернення до суду протягом більше ніж дванадцяти років. 
До того ж, цей документ, як і його зміст (тобто про приватну розмову ОСОБА_3 з позивачем й те, як вона вплинула на поінформованість останнього щодо ефективности судового захисту) ніяким чином не змінює обставин, з настанням (появою) яких позивач дізнався або, щонайменше, мав дізнатися про порушення свого права. 
У згадуваній постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2020 року (справа № 9901/32/20) мовиться (пункт 7), що: «Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або, як згадано вище, непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки. 
Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо». 
З обсягу і змісту аргументації позовної заяви в частині обґрунтування поважності причин звернення до суду майже через тринадцять років з позовом про вирішення спору, який стосується проходження публічної служби, можна виснувати, що позивач достеменно знав про спірне рішення ВРЮ від 18 грудня 2012 року (що його ухвалено на засіданні за участі, зокрема, ОСОБА_1 ) й те, які наслідки воно спричинило, проте понад десятиліття не вважав за доцільне звертатися до суду за захистом свого порушеного права, переконуючи тепер у тому, що судовий захист на той час був неефективним, а після звільнення з посади судді (у 2013 році) і зміни професійної діяльності (на ту, що не пов`язана з правосуддям) він втратив доступ до отримання інформації про судові рішення (судову практику), що їх ухвалено у спорах про оскарження актів ВРЮ. 
З цих пояснень видається, що позивач, окрім того що, не намагався реалізувати своє право захист з мотивів, які продиктовані винятково його судженнями про стан правосуддя в Україні в аспекті оскарження актів ВРЮ і застосування практики ЄСПЛ як джерела права, не виявляв навіть інтересу й, відповідно, не докладав зусиль для того, щоби принаймні дізнатися - самостійно чи з правничою допомогою фахівця - про релевантну й актуальну на той часу судову практику, доступ до якої, варто додати, не пов`язаний зі сферою професійної діяльності. 
Суд погоджується, що зміна професії чи роду занять / зацікавлень є правом кожної особи, зокрема й позивача, однак це не звільняє від настання юридичних наслідків недотримання приписів закону щодо строку на звернення до суду, якщо ця особа раптом виявить такий намір. У цьому аспекті процесуальний закон був і є достатньо чітким і передбачуваним [у питанні юридичних наслідків], надто для особи з кількарічним досвідом на посаді професійного судді, як-от позивача. 
Отож крім як оцінних суджень про існування - в інтерпретації автора позову: до початку функціонування «нового» Верховного Суду - неефективної практики оскарження рішень ВРЮ щодо суддів з підстав порушення принципу незалежності та безсторонності органу, який їх ухвалив, як довід відсутності можливості реалізації права на захист, позивач не назвав ніяких фактів, які би підтвердили або ці судження, або існування об`єктивних непереборних обмежень у реалізації ним права за захист (упродовж більше ніж дванадцять років). 
З обсягу висловленої у позові аргументації Суд виснував й те, що позивач не намагався (дотепер) реалізувати право на захист у зв`язку з ухваленням спірного рішення ВРЮ, як-то зробили за аналогічних обставин його колишні колеги (судді), що, принаймні, дало би змогу пересвідчитися у правдивості його суджень з приводу (не)ефективности й (не)доступности засобів юридичного захисту на той час. 
У цьому контексті виникає своєрідний дисонанс, коли представник позивача зазначає в позові про «сприятливу» судову практику щодо вирішення спорів про оскарження актів ВРЮ, яка, як видно з дати ухвалення судових рішень, склалася задовго до того, як позивач розмовляв зі ОСОБА_3 , що не тільки не узгоджується з минулими переконаннями позивача щодо ефективности засобів правового захисту як умови доступу до суду, але й виявляє надуманість існування - протягом майже тринадцяти років - об`єктивних (непереборних) перепон для звернення до суду з позовом про оскарження рішення ВРЮ від 18 грудня 2012 року й, відповідно, безпідставність доводів про поважність причин пропуску цього строку (який для відносин, пов`язаних з проходженням публічної служби, становить один місяць). 
Варто зауважити у цьому зв`язку, що висновок, якого дійшов представник позивача у контексті пункту 125 рішення ЄСПЛ у справі «Куликов та інші проти України» (заяви № 5114/09 та 17 інших), не змінює приписів закону про те, що відлік строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (стаття 122 КАС України). 
Зазначене рішення ЄСПЛ - в окресленому сегменті - не стосується приписів національного законодавства щодо відліку строку звернення до суду й не містить таких висновків чи суджень, які би дозволяли пов`язувати доступ до суду [національної системи судоустрою] за захистом порушеного права з формуванням «сприятливої» судової практики та/чи ефективністю засобів юридичного захисту загалом, як то вважає представник позивача. У цитованому пункті, думку якого продовжено у пункті 126 [рішення ЄСПЛ у справі «Куликов та інші проти України» (заяви № 5114/09 та 17 інших)], ЄСПЛ висловив міркування щодо застосування частини першої статті 35 Конвенції у зіставленні з доводами Уряду, які стосувалися вичерпання всіх національних засобів правового захисту як однієї з умов прийнятності справи для розгляду [ЄСПЛ]. Водночас Суд не має підстав вважати, що умови прийнятності, що їх визначено у частині першій статті 35 Конвенції, застосування (тлумачення) якої є винятково компетенцією ЄСПЛ, можуть слугувати нормативною підставою для визначення дати відліку строку для оскарження в судовому порядку рішення ВРЮ [від 18 грудня 2012 року № 1215/0/15-12], зокрема пов`язувати цю дату з тим, коли заявник довідався чи зміг довідатися про початок формування практики, сприятливої для суддів як показника ефективности засобу юридичного захисту.
Суд вважає, що подібний підхід до застосування процесуального закону не узгоджується з принципом юридичної визначеності, що передбачає також і те, що суд, так само як і учасники провадження, має діяти з дотриманням визначених законом правил здійснення правосуддя й забезпечити передбачуване (прогнозоване) їх застосування у вимірі казуальних обставин спору. 
Отже, Суд, зваживши на міркування представника позивача стосовно моменту обізнаності останнього зі змістом спірного рішення ВРЮ, часу, що минув з дня, коли це рішення ухвалили, й поведінкою і ставленням позивача до порушеного права й відсутністю спроб його захисту упродовж майже тринадцяти років, пам`ятаючи заразом про приписи частини другої статті 43, статті 55 КАС України щодо права звернення до суду з приводу публічно-правових відносин через уповноваженого представника, який може бути наділений всіма процесуальними правами, які належать позивачу, дійшов висновку про відсутність причин, які б свідчили про поважність пропуску строку звернення до суду з цим позовом. 
Згідно з частиною першою статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Відповідно до частини першої статті 123 КАС України позов залишається без руху у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними. 
Відповідно до частини другої статті 169 КАС України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. 
З уваги на наведене, Суд, на підставі частини першої статті 123, частини першої статті 169 КАС України, залишає без руху позовну заяву ОСОБА_1 , що її він подав за посередництва свого представника - адвоката Курзіна О. А., про визнати протиправним та скасувати рішення ВРЮ від 18 грудня 2012 року №1215/0/15-12 «Про залишення без задоволення скарги кандидата на посаду судді безстроково ОСОБА_1 на рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 12 червня 2012 року № 200/бо-12 про відмову у рекомендуванні названого кандидата для обрання на посаду судді Солом`янського районного суду міста Києва безстроково» (в повному обсязі і, як зазначено в позові, в частині внесення подання Президентові України про звільнення з посади судді Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_1 у зв`язку із закінченням строку, на який його призначено) та встановлює десятиденний строк для виконання вимог процесуального закону щодо подання заяви з іншими підставами для поновлення строку звернення до адміністративного суду. 
Керуючись статтями 3, 22, 122, 123, 160, 161, 169, 248, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним і скасування рішення залишити без руху і встановити позивачу десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви з уваги на мотиви, що їх зазначено у мотивувальній частині цієї ухвали. 
Роз`яснити позивачу, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в установлений строк позовну заяву разом із доданими до неї матеріалами буде повернуто особі, що її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач М. І. Смокович
Судді М. В. Білак
Л. О. Єресько
В. Е. Мацедонська
В. М. Соколов