Справа № 463/6262/24
Провадження № 2/463/172/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2026 року Личаківський районний суду м. Львова
в складі головуючого судді -    Жовніра Г.Б.,
з участю секретаря судового засідання -   Косопуд М.В.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - Онищака М.П.,
представника відповідача - Назара С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Галицької окружної прокуратури міста Львова, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Львові, Державної Казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду в кримінальному провадженні №62020140000000434 від 21.04.2020 року, внесеному до ЄРДР за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст.175, ч.2 ст.190, ч.1 ст.212, ч.1 ст.212-1, ч.1 ст.364, ч.1 ст.366 ККУ, -
в с т а н о в и в:
в липні 2024 року позивач звернулась до суду із позовом, у якому (з урахуванням останніх змін та уточнень т. 4 а.с. 154 – 157) просить стягнути з Галицької окружної прокуратури м. Львова та Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, за рахунок Державного бюджету України моральну шкоду, завдану незаконними діями органів дізнання, досудового слідства та прокуратури, у розмірі 2 000 000 грн з кожного відповідача. Також просить зобов`язати Державну казначейську службу України здійснити у безспірному порядку списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на її користь, а також стягнути матеріальну шкоду у розмірі 40 000 грн, підтверджену квитанціями, висновком психологічної експертизи та іншими доказами понесених витрат. Крім того, просить прийняти як доказ висновок експерта Хмельницького відділення КНДІСЕ від 30.01.2024 №2785/23-26 щодо проведення психологічної експертизи.
Позовні вимоги мотивує тим, що підставою для звернення до суду з даним позовом стала, на думку позивачки, тривала бездіяльність органів досудового розслідування Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, та Галицької окружної прокуратури м. Львова, що полягала у неефективному досудовому розслідуванні, неодноразовому закритті кримінальних проваджень, невиконанні ухвал слідчих суддів, невизнанні її потерпілою та непроведені необхідних експертиз у кримінальних провадженнях №62020140000000434, №62020140000000435, №62020140000000436, №62020140000000437, №62020140000000438, №62020140000000439, №62020140000000440, внесених до ЄРДР за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.175, ч.2 ст.190, ч.1 ст.212, ч.1 ст.212-1, ч.1 ст.364, ч.1 ст.366 КК України.
Зазначає, що слідчими ТУ ДБР, розташованого у м. Львові, та прокурорами Галицької окружної прокуратури м. Львова тривалий час не виконувались ухвали слідчих суддів Галицького районного суду м. Львова та Личаківського районного суду м. Львова, не проводились судово-економічні експертизи щодо правильності нарахування заробітної плати, компенсацій, індексації, доплат за ранг, категорію, стаж державної служби, премій та інших виплат, а також не перевірялась сплата соціальних внесків і внесків до Пенсійного фонду України. Позивачка вказує, що посадовими особами Винниківської міської ради, Виконавчого комітету Винниківської міської ради та Львівської міської ради, на її думку, було підроблено її трудову книжку, знищено особову справу, не виплачено у повному обсязі заробітну плату та інші належні виплати за період з 26.04.2005 по 03.07.2024, а також не відновлено трудову книжку відповідно до рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.03.2024 у справі №463/6302/17. Крім того, зазначає, що відповідачами не було забезпечено належного виконання рішень національних судів та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Яворовенко та інші проти України», систематично закривались кримінальні провадження без належного розслідування, а ухвали слідчих суддів про визнання її потерпілою та надання процесуальних документів не виконувались. Позивачка вважає, що внаслідок тривалої бездіяльності органів досудового розслідування та прокуратури їй завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, переживаннях, погіршенні стану здоров`я та порушенні звичного способу життя, а також зазначає, що стала особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок кардіологічного захворювання. Також просить взяти до уваги висновок Хмельницького відділення КНДІСЕ від 30.01.2024 за №2785/23-26 про здійснення психологічної експертизи для відшкодування моральної шкоди. У зв`язку з вищенаведеним просить позовні вимоги задоволити.
Ухвалою суду від 09 липня 2024 року позовну заяву залишено без руху, надавши позивачу строк для усунення недоліків.
25 липня 2024 року на адресу суду від ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. 
Ухвалою суду від 26 липня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено підготовче провадження у справі.
Представник відповідача Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, Онищак М.П. у поданому відзиві просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначив, що сам по собі факт скасування слідчим суддею постанов слідчого чи задоволення скарг позивача в порядку судового контролю не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди та не свідчить про протиправність дій чи бездіяльності органу досудового розслідування. Вказав, що позивачем не доведено наявності усіх елементів цивільно-правової відповідальності, зокрема факту заподіяння моральної шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та заявленою шкодою, а також її розміру. Крім того, представник відповідача зазначив, що ухвали слідчих суддів про скасування процесуальних рішень чи зобов`язання вчинити певні процесуальні дії є формою судового контролю на стадії досудового розслідування та самі по собі не породжують цивільно-правових наслідків. Посилаючись на практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, представник відповідача наголосив, що для покладення відповідальності на державу необхідним є доведення протиправності дій органу, наявності шкоди та причинного зв`язку між ними, чого позивачем не зроблено. Також у відзиві зазначено, що кримінальне провадження № 62020140000000434 від 23.04.2020 було об`єднано з кримінальним провадженням № 42018140000000329 від 07.12.2018, у зв`язку з чим, на думку відповідача, питання щодо протиправності дій органу досудового розслідування повинно оцінюватися саме в межах об`єднаного кримінального провадження. У зв`язку із цим представник відповідача вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
07 серпня 2024 року представником Галицької окружної прокуратури міста Львова Кульчицьким Є. подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 4 000 000 грн, посилаючись на його безпідставність та недоведеність. Зазначає, що позивачка пов`язує заподіяння їй моральної шкоди з бездіяльністю органів досудового розслідування та прокуратури під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №62020140000000434 від 21.04.2020 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.175, ч.2 ст.190, ч.1 ст.212, ч.1 ст.212-1, ч.1 ст.364, ч.1 ст.366 КК України, а також із тривалим та, на думку позивачки, неефективним розслідуванням і невиконанням рішень ЄСПЛ. Разом з тим, представник прокуратури вказує, що позовна заява не відповідає вимогам ст.175 ЦПК України, оскільки у ній не зазначено належним чином ціну позову, ідентифікаційний код відповідача та не наведено обґрунтованого розрахунку заявленої до стягнення суми. Крім того, позивачкою заявлено вимоги до Державної казначейської служби України про стягнення коштів, однак останню залучено до участі у справі як третю особу, а не як відповідача. Також зазначено, що Галицька окружна прокуратура №1 фактично не існує, оскільки після реформи органів прокуратури діє Галицька окружна прокуратура міста Львова, яка не є окремою юридичною особою та входить до структури Львівської обласної прокуратури. У відзиві зазначено, що кримінальне провадження №62020140000000434 у подальшому було об`єднано із кримінальним провадженням №42018140000000329 від 07.12.2018, досудове розслідування у якому триває. Представник прокуратури навів перелік проведених у межах провадження слідчих та процесуальних дій, зокрема допити свідків, тимчасові доступи до матеріалів справ, дослідження матеріалів виконавчих проваджень та судових справ. Також зазначено, що частину кримінальних проваджень було закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Представник прокуратури вважає, що сам факт скасування процесуальних рішень чи зобов`язання слідчого або прокурора вчинити певні дії за результатами розгляду скарг слідчим суддею не є безумовним доказом незаконності дій органів досудового розслідування чи прокуратури та не підтверджує наявності моральної шкоди. Посилається на практику Верховного Суду, відповідно до якої оскарження процесуальних рішень у порядку КПК України свідчить про реалізацію права особи на судовий контроль, а не про автоматичну наявність підстав для відшкодування шкоди. Також зазначає, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння їй моральної шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між діями чи бездіяльністю відповідачів та погіршенням стану її здоров`я, а також не підтверджено обґрунтованість заявленого розміру відшкодування у сумі 4 000 000 грн. Вказує, що позивачка не перебувала під слідством чи судом у розумінні Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», їй не повідомлялось про підозру, не застосовувались запобіжні заходи та інші процесуальні обмеження, передбачені законом. Окрім цього, представник прокуратури зазначає, що питання щодо невиконання рішень ЄСПЛ та тривалості досудового розслідування вже були предметом судового розгляду у інших справах за позовами ОСОБА_1 , за результатами яких судами апеляційної та касаційної інстанцій було відмовлено у задоволенні позовних вимог. У зв`язку з наведеним просить у задоволенні позову відмовити повністю.
ОСОБА_1 подала до суду письмові заперечення на вищевказані відзиви відповідачів (Т-1 а.с. 221-231, Т-2 а.с. 64-75, 158-166, 175-183), в яких просить відхилити відзиви, з мотивів, які є аналогічні мотивам, які зазначені у її позові, зазначивши, що внаслідок неправомірних дій правоохоронних органів вона здобула другу групу інвалідності, що свідчить про нанесення їй вказаними діями моральної шкоди. 
Представником ТУ ДБР, розташованого у місті Львові, ОСОБА_2 через систему «Електронний суд» скеровано на адресу суду заперечення (Т.2 а.с. 107-116), зазначивши, викладені позивачем аргументи у відповіді на відзив не свідчать про заподіяння їй моральної шкоди. Позовні вимоги є недоведеним що виключає можливість їх задоволення.
Державна казначейська служба України подала до суду відзив на позов (Т-2 а.с.117-152), у якому просить у задоволені позову відмовити, мотивуючи це тим, що їх служба не є належним відповідачем у справі, оскільки не є тим суб`єктом, який порушив права позивача, і тому співвідповідачем повинна бути держава. Крім цього, зазначає, що Позивачка, у свою чергу, повинна обґрунтувати, та надати належні докази на підтвердження факту заподіяння їй моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі заявниця оцінює заподіяну їй шкоду та з чого вона при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Також вона повинна надати до суду обґрунтований розрахунок суми, яку він просить стягнути.
24 вересня 2024 року позивач особисто через загальну канцелярію суду подала клопотання про перенесення розгляду справи на листопад у зв`язку з хворобою та долучення документи ЄСПЛ про відкриття справи, яка стосується бездіяльності відповідачів. (Т. 2 а.с. 193-197).
01 листопада 2024 року позивач особисто через загальну канцелярію суду подала чергове клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою та необхідністю зробити додаткову експертизу, яка на даний час затримується експертом КНДІСЕ. Додає медичні довідки про хворобу (Т-2 а.с.202).
Згідно з пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожен має право, зокрема, на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру. Розумність строків розгляду справи судом є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 10 частини третьої статті 2 ЦПК України). Порушення зазначеного принципу може негативно впливати на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади.
У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника.
Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
При цьому, позивач протягом тривалого часу жодного разу не з`явилася у підготовчі засідання; не порушувала питання про участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, зокрема, за допомогою програмного забезпечення «EasyCon»; не забажала порушувати питання представництва її інтересів у суду.
Ухвалою суду від 06 листопада 2024 року цивільну справу залишено без розгляду.
Постановою Львівського апеляційного суду від 22 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 06.11.2024 скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстації.
17 лютого 2025 року позивач подала до суду заяву про відвід судді Жовніру Г.Б. з мотивів викладених письмово (Т.3 а.с. 74-77).
20 лютого 2025 року ухвалою суду у задоволенні вказаної заяви про відвід відмовлено (Т.3 а.с. 83).
14 березня 2025 року позивач вдруге подала до суду заяву про відвід судді Жовніру Г.Б. з мотивів викладених письмово (Т. 3 а.с. 87-91).
30 травня 2022 року ухвалою суду у задоволенні вказаної заяви про відвід відмовлено (Т-3 а.с. 97-98).
05 серпня 2025 позивачем ОСОБА_1 на адресу суду скеровано клопотання про здійснення судової економічної експертизи.
05 серпня 2025 року ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, у задоволені вказаного клопотання відмовлено.
Ухвалою суду від 22 вересня 20255 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримала уточнені позовні вимоги з мотивів, наведених у позовній заяві та уточненнях до неї. Пояснила, що моральна шкода, на її думку, завдана неправомірними діями органів прокуратури, які полягають у неналежному реагуванні на бездіяльність слідчих Територіального управління Державного бюро розслідувань у межах кримінального провадження №62020140000000434, відкритого за її зверненням від 05.03.2020 за фактом можливих неправомірних дій працівників поліції, передбачених ч. 1 ст. 172 КК України. Зазначила, що посадові особи прокуратури належним чином не реагували на її звернення щодо неефективності досудового розслідування. Також вказала, що слідчі Територіального управління Державного бюро розслідувань безпідставно не визнали її потерпілою та не викликали для проведення слідчих дій у межах вказаного кримінального провадження, що, на її думку, підтверджується ухвалами слідчих суддів. Щодо вимог про відшкодування матеріальної шкоди повідомила, що така полягає у витратах на проведення експертизи, поштових витратах, а також витратах на придбання лікарських засобів, на підтвердження чого подала відповідні квитанції. Зазначила, що розмір завданої шкоди підтверджується висновком експерта.
Представник Територіального управління Державного бюро розслідувань у судовому засіданні позовні вимоги заперечив з мотивів, наведених у відзиві. Пояснив, що з 2023 року у провадженні Територіального управління Державного бюро розслідувань відсутні кримінальні провадження за зверненнями позивача ОСОБА_1 .. Зазначив, що кримінальне провадження за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 364, 365, 366 КК України, яке було підслідне ТУ ДБР, закрито у листопаді 2023 року, а в іншій частині змінено підслідність та передано кримінальне провадження до іншого органу досудового розслідування. Вказав, що постанова слідчого про зміну підслідності та передачу кримінального провадження позивачем не оскаржувалась. Також зазначив, що аналогічні позовні вимоги з аналогічних підстав вже заявлялись позивачем до обласної прокуратури, у задоволенні яких судом було відмовлено. Крім того, пояснив, що у кримінальному провадженні №62020140000000434 процесуальне керівництво здійснювала обласна прокуратура, а не Галицька окружна прокуратура. Вважає, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження протиправності рішень, дій чи бездіяльності ТУ ДБР, які б спричинили їй моральну шкоду, що, на його думку, також підтверджується рішенням Залізничного районного суду м. Львова у справі з аналогічних підстав.
Представник Галицької окружної прокуратури у судовому засіданні позовні вимоги заперечив з мотивів, наведених у відзиві. Пояснив, що Галицька окружна прокуратура не здійснювала процесуального керівництва у кримінальному провадженні №62020140000000434 за органом досудового розслідування Територіального управління Державного бюро розслідувань. Крім того, зазначив, що позивач ОСОБА_1 не надала жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність причинно-наслідкового зв`язку між рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових осіб Галицької окружної прокуратури та завданням їй моральної шкоди.
Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази суд дійшов таких висновків.
Судом встановлено і сторонами не оспорюється, що ТУ ДБР у м. Львові за процесуального керівництва Львівської обласної прокуратури проводилось досудове розслідування кримінального провадження № 62020140000000434 від 23.04.2020, розпочатого за заявою ОСОБА_1 , за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 175, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 212, ч. 1 ст. 212-1, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України.
Постановою прокурора від 23.12.2022 кримінальне провадження № 62020140000000434 від 23.04.2020 було об`єднано до кримінального провадження № 42018140000000329 від 07.12.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України з присвоєнням об`єднаному кримінальному провадженню № 42018140000000329.
Постановою старшого слідчого ТУ ДБР у м. Львові від 21.11.2023 кримінальне провадження № 42018140000000329 від 07.12.2018 закрито в частині вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 364, ч. 2 ст. 365, ч. 1 ст. 366 КК України у зв`язку з відсутністю в діяннях складу кримінального правопорушення.
Цієї постанови позивач не оскаржувала, а після цього на підставі постанови прокурора від 13.12.2023 підслідність у кримінальному провадженні була визначена за Львівським РУП № 1 ГУ НП у Львівській області.
Станом на даний час досудове розслідування кримінального провадження № 42018140000000329 від 07.12.2018 проводиться Львівським РУП № 1 ГУ НП у Львівській області, а процесуальне керівництво здійснюється Галицькою окружною прокуратурою м. Львова.
Доказів про закриття цього кримінального провадження в матеріалах справи немає.
Крім того відомо, що питання про відшкодування позивачу моральної шкоди внаслідок неефективного, на її думку, досудового розслідування кримінального провадження № 62020140000000434 від 23.04.2020 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 175, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 212, ч. 1 ст. 212-1, ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України було предметом судової перевірки у межах цивільної справи № 463/1698/21 за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 09.09.2022, яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного суду від 31.05.2023 та постановою Верховного суду від 19.06.2024 в задоволенні такого позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні цього позову суди визнали позовні вимоги недоведеними та констатували відсутність доказів причинно-наслідкового зв`язку між діями та шкодою, а факт скасування постанови слідчого ТУ ДБР у м. Львові про закриття кримінального провадження не свідчить про протиправність дій та завдання моральної шкоди, оскільки її права були поновленні.
Крім того відомо, що суд вже розглядав питання про відшкодування позивачу моральної шкоди внаслідок неефективного, на її думку, досудового розслідування кримінального провадження № 42018140000000329 від 07.12.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України (справа № 461/10558/20 за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Львівської області, Державної Казначейської служби України, Міністерства внутрішніх справ про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду).
Постановою Верховного Суду скасовано 06.08.2025 скасовано рішенням Галицького районного суду м. Львова від 14.05.2021 та постанову Львівського апеляційного суду від 18.10.2023 і ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково та стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
Ухвалюючи таке рішення Верховний Суд вказав, що тривала (з 2018 року) бездіяльність органів слідства під час розслідування кримінального провадження № 42018140000000329 знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з завданими позивачу моральними стражданнями, які виразилися у зміні її нормального життєвого ритму та вимагали від неї додаткових зусиль щодо відновлення своїх прав. Позивач зазнала душевних переживань, погіршився стан її здоров`я, а тому існують правові підстави для покладення на державу обов`язку відшкодувати ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у зв`язку з тривалим та неефективним веденням досудового розслідування кримінального провадження. Тому, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої внаслідок неефективної діяльності органу досудового розслідування.
Згідно із позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12.03.2019 у справі № 920/715/17 (пункти 5.9, 5.10, 5.30) статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.
Питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, а суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.
В свою чергу, за змістом висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, які сформульовані у постанові від 02.07.2020 у справі № 910/11621/16 (пункт 8.6), визначивши характер спірних правовідносин та застосовуючи до них приписи статей 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України, суд має встановити, зокрема:
1) кому завдана шкода (фізичній чи юридичній особі з урахуванням суб`єктного складу злочину у відповідності до статті КК України); 
2) чим підтверджується заподіяння позивачеві втрат немайнового характеру та в чому конкретно вони полягали/проявились;
3) за яких обставин та якими конкретно рішеннями, діями, бездіяльністю вони заподіяні;
4) невідповідність цих рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади …. чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта;
5) факт заподіяння цими рішеннями, діями чи бездіяльністю шкоди саме особі та її розмір;
6) причино-наслідковий зв`язок між незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.
За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду на підставі цих статей саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади саме позивач має довести на підставі належних і допустимих доказів, які втрати немайнового характеру настали; якими конкретно рішеннями, діями, бездіяльністю вони заподіяні; невідповідність цих рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади вимогам закону чи іншого нормативного акта; факт заподіяння цими рішеннями, діями чи бездіяльністю шкоди саме особі та її розмір; причино-наслідковий зв`язок між незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю та шкодою.
Також, як зазначив Верховний Суд під час розгляду справи № 686/27967/19 (постанова від 19.05.2021) сам факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, якими за результатами розгляду скарг позивача зобов`язано відповідача вчинити певні процесуальні дії, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до відповідальності.
Крім того саме по собі скасування (в т.ч. неодноразове) процесуальної постанови слідчого про закриття кримінального провадження не свідчить про безумовну неправомірність дій відповідача і завдання такими діями шкоди позивачу, оскільки таке повинно підтверджуватись обвинувальним вироком суду чи іншого рішення суду, в якому встановлено факт незаконності відповідних процесуальних дій. Окрім цього, задоволення процесуальних звернень спрямоване на забезпечення повноти та об`єктивності здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, тому сама по собі ухвала слідчого судді про задоволення скарги не є правовою підставою для відшкодування учасникам кримінального провадження моральної шкоди.
Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.
Аналогічних за змістом висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 19.12.2022 у справі № 466/5021/18, від 27.03.2023 у справі № 757/221/21-ц, від 20.06.2023 у справі № 757/33618/18-ц, від 31.05.2024 у справі № 463/9819/21.
Верховний Суд у постанові від 31.08.2023 у справі № 463/3401/22 встановив відсутність підстав для відступу від правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17, від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц, від 25.03.2021 у справі № 227/3052/19, відповідно до яких встановлений судами факт бездіяльності слідчого у кримінальному провадженні не може бути підставою для покладення на державу цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування потерпілому шкоди.
Також Верховний Суд у постанові від 14.08.2023 у справі № 454/290/22 не вбачав відстав для відступлення від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 13.05.2020 у справі № 638/8636/17-ц, згідно з якими сам факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали за результатами розгляду скарги на дії/бездіяльність слідчого, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що такі дії/бездіяльність заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.
Судова практика Верховного Суду з указаного питання є сталою та сформованою і такі висновки узгоджується із висновками Європейського суду з прав людини, викладеними у рішеннях у справі «Перна проти Італії» (Perna v.Italy) від 25.07.2001, заява № 48898/99, п. 54 та у справі «Білуха проти України» від 09.11.2006, заява № 33949/02, п. 76, де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію (в т.ч. як відшкодування моральної шкоди) за шкоду, завдану особі.
Отже, сам факт задоволення скарги позивача слідчими суддями не є належною правовою підставою для відшкодування моральної шкоди.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово визначала, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій, а важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи.
Самі по собі строки поза зв`язком з конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набувають (можуть набути) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк.
У справі яка розглядається суд звертає увагу, що кримінальне провадження № 62020140000000434 від 23.04.2020, неефективне розслідування якого за твердженням позивача спричинило їй моральну шкоду, було об`єднано до кримінального провадження № 42018140000000329 від 07.12.2018.
Частиною першою статті 217 КПК України визначено, що у разі необхідності в одному провадженні можуть бути об`єднані матеріали досудових розслідувань щодо декількох осіб, підозрюваних у вчиненні одного кримінального правопорушення, або щодо однієї особи, підозрюваної у вчиненні кількох кримінальних правопорушень, а також матеріали досудових розслідувань, по яких не встановлено підозрюваних, проте є достатні підстави вважати, що кримінальні правопорушення, щодо яких здійснюються ці розслідування, вчинені однією особою (особами).
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду оцінюючи питання об`єднання кримінальних проваджень під час розгляду справи № 200/13490/15-к (постанова від 13.08.2020) сформулював такі правові висновки: «Об`єднання матеріалів досудового розслідування (кримінального провадження) – це передбачені кримінально-процесуальним законом процесуальні рішення і процесуальна діяльність прокурора на стадії досудового розслідування, наслідком яких є об`єднання процесуальної діяльності сукупності матеріалів - результатів діяльності слідчого, прокурора в ході досудового розслідування та зміна обсягу кримінального провадження.»
Тим не менш, в межах цивільної справи № 463/1698/21, яка стосувалась вирішення питання про неефективність досудового розслідування кримінального провадження № 62020140000000434 від 23.04.2020 і яка розглядалась за участі інших відповідачів суди констатували відсутність доказів про заподіяння моральної шкоди, тоді як в іншій судовій справі № 461/10558/20, яка стосувалась вирішення питання про неефективність досудового розслідування кримінального провадження № 42018140000000329 від 07.12.2018, невід`ємною складовою частиною якого є № 62020140000000434 від 23.04.2020, і яка розглядалась за участі інших відповідачів суди навпаки, констатували факт заподіяння моральної шкоди.
Таким чином моральна шкода, завдана позивачу надмірною тривалістю та неефективністю досудового розслідування кримінального провадження № 62020140000000434 від 23.04.2020 їй фактично відшкодована, оскільки таке кримінальне провадження є невід`ємною складовою частиною кримінального провадження № 42018140000000329 від 07.12.2018.
З іншої сторони в межах цивільної справи № 463/1698/21 суди, рішення яких набрали законної сили, констатували, що безпосередньо в межах кримінального провадження № 62020140000000434 від 23.04.2020 факт заподіяння моральної шкоди позивачу є недоведеним.
У цій справі, на відміну від справ № 463/1698/21 та № 461/10558/20 позов пред`явлено до інших відповідачів, але тим не менш, жодних доказів про заподіяння позивачу моральної шкоди безпосередньо ними суду не подано.
Звертаючись до суду з даним позовом позивач обмежилась виключно констатацією факту скасування постанов слідчих і навіть не вказала, в чому полягає протиправність дій ТУ ДБР у м. Львові чи Галицької окружної прокуратури м. Львова, а також яким є причинно-наслідковий зв`язок між їхніми діями, рішеннями чи бездіяльністю та шкодою, при тому що сам факт задоволення скарги позивача слідчими суддями не є належною правовою підставою для відшкодування моральної шкоди.
Суд також критично ставиться до наданого позивачем висновку експерта Хмельницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №2785/23-26 від 30.01.2024 та не вважає, що він є підставою для ухвалення будь-якого іншого рішення окрім як відмови в позові.
Так, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 07.05.2022 у справі № 761/28949/17, при розгляді справи суд з`ясовує: наявність самої моральної шкоди та її вплив на життя позивача; факт вчинення протиправних дій відповідачем та його вину; зв`язок між дією (бездіяльністю) відповідача та моральною шкодою, яку поніс позивач; обґрунтованість суми компенсації моральної шкоди.
Тобто відшкодування моральної шкоди передбачають необхідність встановлення певних обставин, а саме протиправних дій чи бездіяльності заподіювача шкоди та зв`язок цих протиправних дій чи бездіяльності заподіювача шкоди із самою шкодою, майновою чи моральною.
Крім того, суд критично оцінює наданий позивачем висновок експерта Хмельницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №2785/23-26 від 30.01.2024, оскільки такий не стосується безпосередньо предмета та підстав заявлених у цій справі позовних вимог.
Так, зі змісту вказаного висновку вбачається, що психологічне дослідження проводилось щодо обставин, пов`язаних із тривалим невиконанням рішення Європейського суду з прав людини від 29.03.2018 у справі «Рашитов та інші проти України», незаконним звільненням позивача з роботи та необхідністю захисту її трудових прав.
Натомість предметом розгляду у даній справі є вимоги про відшкодування моральної шкоди, яка, за твердженням позивача, завдана внаслідок неналежного досудового розслідування та бездіяльності органів досудового розслідування і прокуратури у межах кримінальних проваджень.
Таким чином, наведений висновок експерта не містить належного дослідження причинно-наслідкового зв`язку саме між діями чи бездіяльністю відповідачів у цій справі та моральними стражданнями позивача, а тому не може вважатися належним та достатнім доказом на підтвердження заявлених позовних вимог.
Враховуючи наведені обставини суд вважає, що позов є безпідставним і в його задоволенні слід відмовити.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 23, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України, суд, -

у х в а л и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Галицької окружної прокуратури міста Львова, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Львові, Державної Казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду в кримінальному провадженні №62020140000000434 від 21.04.2020 року, внесеному до ЄРДР за ознаками кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст.175, ч.2 ст.190, ч.1 ст.212, ч.1 ст.212-1, ч.1 ст.364, ч.1 ст.366 ККУ - відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення через місцевий суд до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено та підписано – 14 травня 2026 року.

Повне найменування (ім`я) сторін справи та їх місце проживання (місцезнаходження)
Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової кратки платника податків НОМЕР_1 .
Відповідач: Галицька окружна прокуратура м. Львова, місцезнаходження: 79005, м. Львів, вул. Богомольця, 9, код ЄДРПОУ 02910031;
Відповідач: Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у м. Львові, місцезнаходження: 79008, м. Львів, вул. Кривоноса, 6, код ЄДРПОУ 42334907;
Відповідач: Державна Казначейська служби України, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, код ЄДРПОУ 37567646.

Суддя Г.Б. Жовнір