П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2026 року м. Київ

Справа №761/34844/24
Апеляційне провадження №22-ц/824/3080/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.
суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.
за участю секретаря Липченко О.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Сіромашенко Н.В. 30 травня 2025 року у м. Києві, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В

У вересні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою корить заборгованість за договором позики від 16 грудня 2020 року, з урахуванням суми штрафу, у розмірі 284895,60 Євро.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилався на те, що 16 грудня 2020 року позивач надав відповідачу в борг під розписку готівкові кошти у розмірі 255810 Євро, на строк до 30 травня 2022 року за узгодженим графіком погашення заборгованості. 
Зазначає, що у зв`язку з наявною заборгованістю між сторонами 07 серпня 2022 року був укладений Договір про реструктуризацію заборгованості за позикою. За умовами вказаного договору позичальник визнає перед позикодавцем існування боргового зобов`язання (заборгованості) у сумі 242002 Євро за основним тілом позики, що виникла за Договором позики від 16 грудня 2020 року. 
Вказує, що сторони домовилися за вказаною позикою реструктурувати наявний борг за основним тілом позики шляхом розстрочки і повного погашення заборгованості частинами до 31 грудня 2023 року. Однак, після спливу вказаного строку відповідач не повернув суму боргу у повному обсязі, фактична сума заборгованості становить 237 413 Євро. 
Крім того, за умовами договору позики відповідно до боргової розписки позичальника від 16 грудня 2020 року та п. 2.5 Договору реструктуризації передбачено, що у випадку порушення позичальником графіку погашення заборгованості позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю штраф у розмірі 20% від суми несвоєчасно повернутих грошових коштів. Таким чином, загальна сума, що підлягає стягненню за договором позики з відповідача на користь позивача, становить 284895,60 Євро.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30 травня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики - задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 16 грудня 2020 року з урахуванням суми штрафу у розмірі 284895, 60 Євро (двісті вісімдесят чотири тисячі вісімсот дев`яносто п`ять Євро 60 євроцентів).
Стягнуто з ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ) на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 15140 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 04 вересня 2025 року в задоволенні заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 травня 2025 року - залишено без задоволення.

Не погодилася із зазначеним судовим рішенням відповідач ОСОБА_5 , його представником подана апеляційна скарга, в якій він зазначає про незаконність рішення у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи у зв`язку з неповним їх з`ясуванням, що призвело до неправильного вирішення справи. 
Представник відповідача вказує на відсутність відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру щодо останнього зареєстрованого місця проживання відповідача, оскільки судом першої інстанції було допущено помилку в написанні прізвища відповідача під час формування запиту.
Відповідач ніколи не був зареєстрований та фактично не проживав за адресою: АДРЕСА_1 . 
Останнє зареєстроване встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача на території України знаходиться з адресою: АДРЕСА_2 . Зазначені обставини підтверджуються відповіддю Державної міграційної служби України № 6.2-10573/2-25 від 30 вересня 2025 року.
Отже, в порушення виконання вимог ч. 6-8 ст. 187 ЦПК України, суд першої інстанції не встановив зареєстроване місця проживання або останнє зареєстроване місце проживання/перебування Відповідача на території України. Відповідно судом неправильно визначено територіальну підсудність справи та направлення за вказаною адресою процесуальних документів суду не може вважатися належним повідомленням відповідача.
Відповідач категорично заперечує проти того факту, що він підписував розписку від 16 грудня 2020 року про отримання в позику від позивача грошових коштів у розмірі 255810 Євро. Також відповідач не укладав та не підписував з позивачем договір про реструктуризацію заборгованості за позикою від 07 серпня 2022 року, а також акт взаємної звірки розміру заборгованості за договором позики від 13 квітня 2024 року.
Оскільки відповідач належним чином не повідомлявся про час та місце розгляду справи, останній був позбавлений можливості подати відзив на позовну заяву зі спростуванням доводів позивача, а також заявити відповідне клопотання про призначення експертизи боргових документів. Вважає, що з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, реалізації права відповідача на судовий захист, у даній справі необхідно призначити почеркознавчу експертизу та встановити факт підроблення підписів відповідача.
Представник також вказує на те, що відповідач є громадянином Республіки Італія. Відповідно перебування відповідача на території України контролюється та засвідчується органами Державної прикордонної служби шляхом проставлення в паспорті Відповідача відміток про в`їзд та виїзд з України. Як вбачається з паспорту ОСОБА_5 останній раз перебував на території України у 2021 році в період з 25 квітня 2021 року по 05 травня 2021 року. А отже відповідач ніяк не міг бути присутнім 07 серпня 2022 року у м. Києві та підписати договір про реструктуризацію заборгованості за позикою. Вказані обставини додатково свідчать про безпідставність поданого позову та підроблення підпису відповідача.
На підставі викладеного рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначає, що відповідач підтвердження про зареєстроване місце проживання в Україні не надав, у тому числі й витягу з реєстру територіальної громади, який є офіційним підтвердженням реєстрації місця проживання особи. Відповідач, не наводячи будь-яких причин неможливості самостійного отримання цього доказу, у т.ч. через повноважного представника, не повідомляв суд про вжиті ним заходи для отримання цього доказу самостійно та докази вжиття таких заходів, не заявляв процесуального клопотання про витребування доказів судом. Натомість посилання відповідача на дані Державної міграційної служби України про «зазначення місця проживання» не можуть бути прийняті до уваги, оскільки внесені зі слів іноземця ОСОБА_6 при документуванні його посвідкою на постійне проживання в Україні, що не тотожне визначенню «зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача на території України» та не є доказом належного декларування або реєстрації місця проживання особи, якими є виключно відомості з відповідних реєстрів. Крім того, звертають увагу, що дата видачі Джірланді Маттео посвідки на постійне проживання в Україні № НОМЕР_1 є 18 березня 2021 року, тобто після виникнення боргових зобов`язань за борговою розпискою від 16 грудня 2020 року. 
Представник також звертає увагу, що позов подано позивачем у суворій відповідності до вимог територіальної підсудності, оскільки останнє відоме позивачу місце перебування відповідача в Україні є адреса: АДРЕСА_1 , що знаходиться у Шевченківському районі міста Києва. Одним із доказів цього є засвідчення у боргових документах власноручним підписом відповідача ОСОБА_5 інформації про те, що він фактично проживає (проживав востаннє) в Україні за вищевказаною адресою, а саме це письмові докази, які маються в матеріалах справи: 1) боргова розписка від 16 грудня 2020 року; 2) договір про реструктуризацію заборгованості за позикою від 07 серпня 2022 року; 3) акт взаємної звірки розміру заборгованості за договором позики від 13 квітня 2024 року. Саме за вказаною адресою позивач ОСОБА_2 неодноразово особисто зустрічався з відповідачем ОСОБА_5 , який проживав у цій квартирі разом зі своєю сім`єю і дітьми. Ця квартира на праві приватної власності станом на 20 листопада 2020 року повністю належала дружині відповідача ОСОБА_7 . Відтак подавши 19 вересня 2024 року позов до Шевченківського районного суду міста Києва, позивач керувався вимогами ч. 10 ст. 28 ЦПК України.
Нерелевантним вважає сторона позивача посилання представника відповідача у скарзі на правову позицію, що виклав Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 червня 2024 року по справі №554/7669/21, оскільки вони стосувалися розгляду питань правозастосування судом не приписів ч. 10 ст. 28 ЦПК України, а зовсім відмінних положень ч. 1 ст. 27, ч. 1 ст. 28 ЦПК України.
Що стосується категоричних заперечень відповідача проти фактів укладання і підписання боргових документів, що є предметом розгляду у цій справі, то вони повністю спростовуються письмовими доказами, дослідженими судом, та встановленими судом фактичним обставинам у спірних правовідносинах.
За таких обставин, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_5 - адвокат Коваленко Я.О. підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив її задовольнити.
Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Денисенко С.О. заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Правила підсудності справ, які розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, визначені у параграфі 3 глави 2 розділу І ЦПК України.
У вказаному параграфі ЦПК України встановлені вимоги щодо визначення загальної підсудності (ст. 27), особливості визначення підсудності справи, у якій однією зі сторін є суд або суддя (ст. 26), правила альтернативної підсудності (ст. 28) та правила виключної підсудності (ст. 30).
За загальним правилом ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
В порядку визначеному п.10 ч.1 ст. 28 ЦПК України позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
Стаття 187 ЦПК України регламентує дії судді при вирішенні питання про відкриття провадження у справі. Суддя має перевірити належність справи до юрисдикції та підсудності суду.

В порядку визначеному ст. 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
У випадках, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом може бути визначено за угодою сторін.
Згідно зі ст. 378 ЦПК України, судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).
Справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

В статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» надано визначення наступних термінів: 
- вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати; 
- місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги; 
- місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), у яких особа отримує соціальні послуги.
Статтею 5 цого Закону визначено, що законними підставами перебування на території України іноземців та осіб без громадянства для реалізації своїх прав на свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні є підстави, встановлені Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" або Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
Іноземці та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, мають право вільно та безперешкодно за своїм бажанням пересуватися територією України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, крім обмежень, встановлених статтею 12 цього Закону.
Іноземці та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, мають право на вибір місця проживання, крім обмежень, встановлених статтею 13 цього Закону.

Порядок реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також форми необхідних для цього документів, на момент виникнення спірних правовідносин встановлювались Правилами реєстрації місця проживання, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 (далі - Правила).
Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції (пункт 7 Правил).
В абзаці 1 пункту 9 Правил встановлено, що відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання вносяться до паспорта громадянина України, тимчасового посвідчення громадянина України, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист (далі - документи, до яких вносяться відомості про місце проживання), а відомості про реєстрацію місця перебування - до довідки про звернення за захистом в Україні (документ, до якого вносяться відомості про місце перебування) шляхом проставлення в них відповідного штампа реєстрації місця проживання/перебування особи за формою згідно з додатком 1.
В пункті 18 Правил наведений перелік документів, які подає особа або її представник для реєстрації місця проживання. Зокрема, документами, що підтверджують право на проживання в житлі, можуть бути: ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи.
Зняття з реєстрації місяця проживання передбачено пунктом 26 Правил, яким, крім іншого, визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, й інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів) (абзац 8 пункту 26 Правил).
Аналогічні положення визначені і Порядком декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 року № 265, який набрав чинності 14 березня 2022 року.
У пункті 4 вказаного Порядку в чинній редакції передбачено, що особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Положення абзацу першого цього пункту не поширюються на осіб, адреса задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) яких знаходиться на територіях, на яких ведуться бойові дії, або тимчасово окупованих Російською Федерацією територіях, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Мінреінтеграції, для яких не визначена дата завершення бойових дій (припинення можливості бойових дій) або тимчасової окупації. Така особа може задекларувати/зареєструвати місце свого проживання без зняття з реєстрації місця свого попереднього проживання.

Верховний Суд у постанові від 24 червня 2024 у справі № 554/7669/21 вказав на те, що результат аналізу змісту вказаних норм дозволяє зробити висновок, що особа може мати декілька місць проживання/перебування. Водночас законодавством визначено необхідність проведення реєстрації (декларування) місця проживання/перебування особи, яка може бути здійснена тільки за однією адресою за її власним вибором, в тому числі й на підставі договору оренди житлового приміщення.
Реєстрація (декларування) місця проживання/перебування у встановленому порядку має значення для реалізації окремих прав особи, зокрема, під час вибору суду, якому підсудна справа.
Положення частини першої статті 27, частини першої статті 28 ЦПК України імперативно встановлюють, що визначення територіальної юрисдикції (підсудності) здійснюється з урахуванням зареєстрованого місця проживання або перебування фізичної особи - сторони у справі, якщо інше не передбачено законом.
Зазначена вимога процесуального закону унеможливлює зловживання процесуальними правами при визначенні підсудності.
Отже в нормах ЦПК України передбачено використання лише зареєстрованого місця проживання, фактичне місце проживання фізичної особи не має правового значення.

Аналіз вказаних процесуальних норм дозволяє зробити висновок про те, що законодавцем передбачений обов`язок суду щодо скасування рішення та направлення справи на розгляд за встановленою підсудністю у тому випадку, коли рішення ухвалене з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності) лише за умови, що учасник справи заявляв про непідсудність справи у суді першої інстанції та така заява судом врахована не була.

З матеріалів справи вбачається, що позов ОСОБА_2 подано до ОСОБА_8 , який є громадянином Італійської Республіки про стягнення заборгованості за договором позики, який укладений у формі розписки від 16 грудня 2020 року та підтверджується також договором про реструктуризацію заборгованості від 07 серпня 2022 року та актом звірки розміру заборгованості від 13 квітня 2024 року, підписаних сторонами. 
Позивач посилався на положення ч. 10 ст. 28 ЦПК України, відповідно до якої позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні.
Позивач вказує, що відповідач ОСОБА_1 на теперішній час фактично проживає в Італії і не має в Україні місця проживання чи перебування. Останнє відоме зареєстроване місце проживання та перебування в Україні відповідача є адреса: АДРЕСА_1 , що знаходиться у Шевченківському районі міста Києва, тому цивільна справа за цим позовом підсудна Шевченківському районному суду міста Києва.
Судом першої інстанції до відкриття провадження у справі через систему «Електронний суд» був сформований запит щодо фізичної особи « ОСОБА_9 », дата народження: « НОМЕР_2 », РНОКПП: НОМЕР_3 та за вказаними параметрами особу не знайдено (т.1, а.с.45).
Ухвалою суду першої інстанції від 24 вересня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в загальному позовному провадженні з викликом сторін (т.1, а.с.46-47)
При зверненні до суду із заявою про застосування заходів забезпечення позову, позивачем була надана інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 01 жовтня 2024 року де міститься інформація, що відповідачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить цілий ряд нерухомого майна, в переважній більшості земельні ділянки у Миколаївській області, а також квартира за адресою: АДРЕСА_3 (т.1, а.с.60- 63).
Судом апеляційної інстанції також здійснювався запит через систему «Електронний суд» був сформований запит щодо фізичної особи ОСОБА_5 але за вказаними параметрами особу не знайдено.
З листа Державної міграційної служби України № 6.2-10573/2-25 від 30 вересня 2025 року вбачається, що на момент документування посвідкою на постійне проживання в Україні у 2021 році, громадянином Італійської Республіки ОСОБА_1 було зазначено адресу проживання: АДРЕСА_4 . Однак слід погодитись з доводами сторони позивача, що це місце проживання визначено зі слів відповідача і не є офіційно зареєстрованим місцем його проживання (перебування). Тобто вказана інформація не може бути належним доказом підтвердження зареєстрованого в установленому порядку проживання відповідача за вказаною адресою, а тому твердження відповідача про те, що вказана адреса є саме останнім зареєстрованим місцем проживання відповідача відхиляються апеляційним судом.
Положеннями п.10 ч.1 ст. 28 ЦПК України визначають, що у разі якщо відповідач не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні
В нормах ЦПК України передбачено використання лише зареєстрованого місця проживання, фактичне місце проживання фізичної особи не має правового значення. А отже посилання сторони позивача на зазначення фактичного місця проживання у договорах, які є підставою для звернення з позовом, також не можуть бути прийняті до уваги суду.
Проте у справі, що переглядається, зареєстроване місце проживання відповідача встановити не виявилось можливим. Разом з тим в матеріалах справи наявні дані про наявність на території України майна належного на праві приватної власності відповідачу. А тому в порядку визначеному п.10 ч.1 ст. 28 ЦПК України підсудність має визначитись за місцем знаходження майна відповідача. Враховуючи, що переважна більшість майна знаходиться на території Миколаївської області, а єдине житло зареєстроване у м. Миколаїв, то справа є підсудною Миколаївському районному суду Миколаївської області.
Слід також зазначити, що в суді першої інстанції відповідач був позбавлений можливості на здійснення заяви щодо порушення правил підсудності, оскільки всі направлені на його ім`я поштові відправлені були направлені не на адресу зареєстрованого місця проживання та були повернуті поштовим відділенням з відміткою «за закінченням терміну зберігання». А тому звернення з такою заявою на стадії апеляційного перегляду відповідає вимогам процесуального закону. 
Окрім зазначеного вище апеляційним судом також враховано, що в договорі про реструктуризацію заборгованості від 07 серпня 2022 року визначено, який є однією з підстав пред`явлених позовних вимог визначено, що договірні відносини регулюються правом України і всі спори, які виникнуть між сторонами щодо виконання цього договору вирішуються в судовому порядку, передбаченому юрисдикцією України (п.п.3.1.1, 3.6 Договору).
Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що в порядку визначеному ст. 378 ЦПК України, рішення Шевченківського районного суду міста Києва 30 травня 2025 року підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю до Миколаївського районного суду Миколаївської області.
При скасуванні рішення суду з зазначених підстав апеляційний суд вважає недоцільним надавати оцінку доводам апеляційної скарги по суті вирішення справи, оскільки справа фактично не була розглянута судом і вони мають бути предметом дослідження при новому розгляді справи по суті належним судом.

Оскільки судом апеляційної інстанції скасовано рішення суду першої інстанції з передачею справи на розгляд до Миколаївського районного суду Миколаївської області, то розподіл сум судових витрат, пов`язаних із розглядом апеляційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами статті 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 378, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва 30 травня 2025 року скасувати, а справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики направити для розгляду до Миколаївського районного суду Миколаївської області за встановленою підсудністю.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: О.В. Желепа

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 04 травня 2026 року.