ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року	Львів	Справа № 380/21165/23 пров. № А/857/41541/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,
суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,
за участі секретаря судового засідання : Чупіль Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2024 року (постановлена головуючою-суддею Потабенко В.А. в порядку письмового провадження у м. Львові) у справі за адміністративним позовом Державної інспекції архітектури та містобудування України, Державної авіаційної служби України, в інтересах яких, в порядку представництва інтересів держави, діє заступник керівника Франківської окружної прокуратури м. Львова до виконавчого комітету Львівської міської ради (за участі третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Державного підприємства “Міжнародний аеропорт “Львів” імені Данила Галицького та третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Товариства з обмеженою відповідальністю “Дизайн-студія “Ключ”) про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

Державна інспекція архітектури та містобудування України та Державна авіаційна служба України, в інтересах яких, в порядку представництва інтересів держави, діє заступник керівника Франківської окружної прокуратури м. Львова, звернулися в суд із адміністративним позовом, в якому просили визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №543 від 14.07.2022 “Про затвердження містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на нове будівництво ТзОВ “Дизайн-студія “Ключ” комплексу житлових будівель з вбудованими приміщеннями громадського призначення, дитячим дошкільним закладом, підземною автостоянкою, трансформаторною підстанцією та об`єктами інженерного забезпечення на вул. І. Раковського, 24-А у м. Львові”.
12.11.2024 до суду першої інстанції надійшла заява заступника керівника Франківської окружної прокуратури м. Львова про вжиття заходів забезпечення позову, в якій він просив вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони ТзОВ “Дизайн-студія “Ключ” здійснювати будівельні роботи на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №543 від 14.07.2022 та вводити в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкт за адресою : м. Львів, вул. Раковського, 24-А.
Заява обґрунтована тим, що оспорюване рішення суперечить вимогам законодавства в частині визначеної граничної висоти забудови, зокрема, спірний об`єкт будівництва буде створювати кути закриття для засобів спостереження, встановлених на аеродромі “Львів”, що в свою чергу, створюватиме небезпеку для польотів повітряних суден.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 14.11.2024 (з урахуванням ухвал суду про виправлення описок від 19.11.2024, від 09.12.2024 та від 12.02.2025) заяву позивачів з питань вжиття заходів забезпечення позову було задоволено. Заборонено здійснення будівельних робіт ТзОВ “Дизайн-студія “Ключ” на підставі оспорюваного рішення, яким затверджено містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва на нове будівництво ТзОВ “Дизайн-студія “Ключ” комплексу житлових будівель з вбудованими приміщеннями громадського призначення, дитячим дошкільним закладом, підземною автостоянкою, трансформаторною підстанцією та об`єктами інженерного забезпечення на вул. І. Раковського, 24-А у м. Львові” та введення в експлуатацію закінченого будівництвом спірного об`єкта до моменту набрання законної сили рішенням суду у даній справі.
Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 , який не брав участі у справі, подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить її скасувати та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що він не є учасником справи №380/21165/23, однак суд першої інстанції застосувавши заходи забезпечення позову у вигляді заборони здійснення будівельних робіт та введення в експлуатацію закінченого будівництвом спірного об`єкта, безпосередньо вплинув на його права та інтереси інвестора будівництва, можливість реалізації договору купівлі-продажу майнових прав №1/1/07 та набуття у власність квартири. Таким чином, у нього виникло право на апеляційне оскарження ухвали Львівського окружного адміністративного суду від 14.11.2024 по справі №380/21165/23. З урахуванням висновків Верховного Суду зазначає, що заявлені до вжиття заходи забезпечення позову мають бути пов`язані із позовними вимогами (предметом позову), відповідати критеріям співмірності, розумності та адекватності. При цьому, необґрунтоване вжиття заходів забезпечення позову може завдати більшої шкоди, ніж у випадку їх не застосування, що не є допустимо. На стадії вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову не надається оцінка наданих заявником доказів, оскільки зазначене питання вирішується на стадії розгляду справи по суті. Суд має оцінити, а заявник довести про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення його прав, складність вчинення цих дій, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними. Апелянт наголошує, що предметом оскарження у цій справі не є дозвіл на виконання будівельних робіт, такий є чинним, у судовому чи іншому порядку не скасований. Саме у зв`язку із отриманням дозволу на виконання будівельних робіт у замовників будівництва виникає право на виконання підготовчих робіт і будівельних робіт на відповідному об`єкті будівництва, а наслідком завершення виконання таких робіт є можливість введення в експлуатацію закінченого будівництва об`єкта. На думку скаржника, судом першої інстанції не було дотримано принципів співмірності, розумності та адекватності при вирішенні питання щодо застосування заходів забезпечення позову. Мотиви, з яких виходив суд першої інстанції, не встановлюють співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів. В оскаржуваній ухвалі не вказано, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, не надано оцінки складності вчинення цих дій, не встановлено, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними. Для скаржника залишається невстановленим, яким чином невжиття застосованих судом першої інстанції заходів забезпечення позову, ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду у справі, зважаючи на предмет позову, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акту. Виконання такого рішення суду не потребує жодних додаткових дій та не знаходиться у взаємозв`язку із здійсненням будівельних робіт на об`єкті. При цьому, суд першої інстанції не надав жодної оцінки щодо тих негативних наслідків, які може спричинити вжиття заходів забезпечення позову, для третіх осіб, замовників будівництва. Очевидним є те, що залишення об`єкта будівництва у незавершеному стані нестиме, як матеріальні витрати для замовників будівництва, так і загрозу знищення такого майна, зокрема руйнування стяжки, утеплення даху, вентиляційної системи, фасадів, даху тощо. Також, суд не надав оцінки впливу вжиття заходів забезпечення позову на права та інтереси великої кількості інвесторів у будівництво, яким зокрема й є Скаржник, які зазнаватимуть значних матеріальних втрат та втрачатимуть своє право на житло, у зв`язку з неможливістю завершення спорудження житлових будинків. Таким чином, згідно спірних правовідносин у цій справі, коли згідно з отриманими замовником вихідними даними була розроблена та затверджена проєктна документація, отриманий дозвіл на виконання будівельних робіт й фактично здійснюється будівництво об`єкта, зупинення дії містобудівних умов та обмежень не є ефективним, необхідним і доцільним способом забезпечення позову, не відповідає меті, яку покликаний досягнути цей інститут, а отже не зумовлює наявності правових підстав для його застосування.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.04.2025 апеляційну скаргу було задоволено, ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 14.11.2024 скасовано та відмовлено у задоволенні заяви з питань вжиття заходів забезпечення позову.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд апеляційної інстанції виходив з того, що за встановлених у цій справі обставин та стадії спірних правовідносин, коли згідно з отриманими замовником вихідними даними була розроблена та затверджена проєктна документація, отриманий дозвіл на виконання будівельних робіт й фактично здійснюється будівництво об`єкта, зупинення дії містобудівних умов та обмежень не є ефективним, необхідним і доцільним способом забезпечення позову, не відповідає меті, яку покликаний досягнути цей інститут, а отже не зумовлює наявності правових підстав для його застосування. Також суд апеляційної інстанції виходив з того, що безпосередньо самі містобудівні умови та обмеження (які є предметом спору у цій справі) не надають замовнику та генеральному підряднику чи підряднику право на виконання підготовчих робіт і будівельних робіт на відповідному об`єкті будівництва, оскільки таке право надає дозвіл на виконання будівельних робіт, який в межах цієї справи не оскаржується, а тому, оцінка його правомірності чи протиправності в межах цієї справи надаватись не може. Крім того, у клопотанні про вжиття заходів забезпечення позову позивач не обґрунтував та не надав суду жодних доказів на підтвердження того, що невжиття таких заходів забезпечення позову, які він просить застосувати у поданому клопотанні (заборони здійснення будівельних робіт ТзОВ “Дизайн-студія “Ключ” на підставі оспорюваного рішення), може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у цій справі, оскільки як вже зазначалось вище, спір у справі стосується рішення про затвердження містобудівних умов та обмежень.
Постановою Верховного Суду від 24.09.2025 касаційну скаргу ДАБІ, ДАС України, в інтересах яких, в порядку представництва інтересів держави, діє перший заступник керівника Львівської обласної прокуратури, було задоволено. Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.04.2025 по справі №380/21165/23 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Суд касаційної інстанції вказав, що в порушення вимог ст.242 КАС України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, суд апеляційної інстанції, обставини, якими ОСОБА_1 обґрунтовує своє право на апеляційний перегляд, не з`ясував: докази на їх підтвердження або ж спростування не дослідив; наявність у особи, яка подала апеляційну скаргу, права на апеляційне оскарження не перевірив.
Сторони та треті особи не скористалися правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк. 
Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.
Відтак, в контексті положень ч.4 ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення судового засідання та вважає за можливе провести апеляційний розгляд за відсутності сторін.
Від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без його участі.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити постанову, якою у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити повністю, виходячи з наступного.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до безпідставного продовження виконання будівельних робіт на підставі документів, правомірність яких, оскаржується у цій справі, а подальше рішення суду, у разі задоволення позовних вимог, не виконає свою правову роль та не призведе до захисту та відновлення порушеного права. Натомість, забезпечення позову забезпечить можливість поновлення порушених прав та інтересів територіальної громади в разі задоволення, а обрані заходи є адекватними змісту права, про яке заявлено захист і не виходять за його межі, а також базується на обґрунтованих припущеннях. Також суд першої інстанції виходив з того, що за інформацією Украерорух об`єкт будівництва буде створювати кути закриття для засобів спостереження, встановлених на аеродромі “Львів”. Крім того, за висновком ДАС України, гранична висота об`єктів на приаеродромній території на 9,68 м нижче, ніж передбачено оспорюваним рішенням. Суд першої інстанції дійшов висновку, що подальше здійснення будівельних робіт може спричинити невимовну шкоду та призвести до трагічних наслідків 
Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків суд першої інстанції прийшов з неправильним застосуванням норм матеріального права, виходячи з наступного.
Згідно ч.1, 2 ст.150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду;
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Частиною першою статті 151 КАС України визначено, що позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 4) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Згідно ч.2 ст.151 КАС України, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Виходячи з аналізу наведених норм, підставою для вжиття заходів забезпечення позову можуть стати такі обставини: 1) можливість істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду без вжиття заходів забезпечення позову; 2) можливість істотного ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся; 3) очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень; 4) очевидність ознак порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, оспорюваним рішенням, дією або бездіяльністю.
Колегія суддів зазначає, що визначені у ч.2 ст.150 КАС України підстави забезпечення позову, є оціночними, а тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якої можливо запобігти.
Також колегія суддів зазначає, що заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співмірними заявленим позовним вимогам, повинні бути безпосередньо пов`язаними з предметом спору (у даному випадку майбутнього), необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення в майбутньому, повинні забезпечувати співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
При розгляді заяв про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Відповідно до Рекомендації №R(89)8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язане з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.
Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
Колегія суддів зазначає, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Така ж позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 05.03.2019 по справі №826/16911/18, від 25.04.2019 по справі №826/10936/18, від 26.06.2019 по справі №826/13396/18, від 30.09.2019 по справі №420/5553/18, від 30.09.2019 по справі №640/868/19, від 30.09.2019 по справі №840/3517/18, від 29.01.2020 по справі № 640/9167/19.
Колегія суддів звертає увагу на те, що розгляд справи по суті - це безпосередньо вирішення спору судом з ухваленням відповідного рішення. У свою чергу, забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача до вирішення справи по суті з метою створення можливості реального та ефективного виконання рішення суду. А тому, сам факт прийняття суб`єктом владних повноважень (відповідачем) рішення чи вчинення дій, які на думку заявника порушують його права та інтереси, не може автоматично свідчити про те, що таке рішення чи дії є очевидно протиправними і що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання майбутнього рішення суду, адже факт порушення прав та інтересів особи (позивача) підлягає доведенню у встановленому законом порядку.
Підтвердження факту вчинення таких порушень чи спростування цієї обставини може бути з`ясоване виключно в процесі розгляду справи по суті заявлених позовних вимог.
Верховний Суд у постанові від 21.08.2023 по справі № 120/1001/23 зазначив, що в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача. Також суд має вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.
Крім того, вирішуючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.
Колегія суддів, врахувавши висновки суду касаційної інстанції про те, що суд апеляційної інстанції обставини, якими ОСОБА_1 обґрунтовує своє право на апеляційний перегляд, не з`ясував, докази на їх підтвердження або ж спростування не дослідив та наявність у особи, яка подала апеляційну скаргу, права на апеляційне оскарження не перевірив, зазначає наступне.
Як видно з матеріалів справи, 07.09.2022 між ТзОВ “Файв адрес” та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав №1/1/07. 
Відповідно до розділу 1 цього договору : 1.1 Продавець зобов`язується передати у власність Покупцю, а Покупець прийняти та оплатити згідно умов цього Договору майнові права на квартиру, що передбачено в Специфікації, що є додатком до цього Договору - надалі також - “об`єкт нерухомого майна”, що знаходиться у Об`єкті будівництва. 1.2 Майнові права на Об`єкт нерухомості належать Продавцю на підставі наступних документів : Договору оренди землі зареєстрованого у Львівській міській ради від 26.01.2018 за №С-4496. Містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва на нове будівництво комплексу житлових будівель з вбудованими приміщеннями громадського призначення, дитячим дошкільним закладом, підземною автостоянкою, трансформаторною підстанцією та об`єктами інженерного забезпечення на вул. І.Раковського, 24-А у м. Львові, затверджених виконавчим комітетом Львівської міської ради 14.07.2022 за №543; Договору генерального підряду №04/08/22 від 04.08.2022. 1.3 Передача майнових прав Покупцю за цим Договором має наслідком після завершення будівництва та здачі в експлуатацію Об`єкта будівництва, в якому знаходиться Об`єкт нерухомості, виникнення у Покупця права на оформлення за собою у встановленому законодавством порядку права власності на Об`єкт нерухомості, майнові права щодо якої є предметом цього Договору. 1.4 Об`єкт будівництва - “Комплекс житлових будівель з вбудованими приміщеннями громадського призначення, дитячим дошкільним закладом, підземною автостоянкою, трансформаторною підстанцією та об`єктами інженерного забезпечення на вул. І.Раковського, 24-А у м. Львові”, майнові права на який відчужуються на підставі цього Договору. Плановий строк завершення будівельних робіт на Об`єкті будівництва - 4 квартал 2024 року. 
Тобто, апелянтом у договірному порядку було набуто майнові права на квартиру в спірному об`єкті будівництва. За фактом здачі в експлуатацію об`єкта будівництва у нього виникає право на реєстрацію права власності на відповідну квартиру.
З приводу вказаного, колегія суддів зазначає, що у випадку, коли апеляційну скаргу подає особа, яка не була учасником справи, додається ще одна умова щодо наявності дійсного порушеного права або законного інтересу у такої особи рішенням суду першої інстанції, яке вона оскаржує.
Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 26.09.2024 по справі №440/14216/23 зауважила, що судове рішення, оскаржуване незалученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто і вирішено спір у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Особа, яка не була учасником справи, повинна довести, що оскаржуване судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки. Такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним, це означає, що скаржник в апеляційній скарзі має чітко зазначити, в якій частині оскаржуваного ним судового рішення (в мотивувальній та / або резолютивній) прямо вказано про його права, інтереси та (або) обов`язки, та про які саме. У постанові від 27.03.2025 по справі №440/9869/21 Верховний Суд зазначив, що рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення є висновки суду про права та/чи обов`язки цієї особи або якщо у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про її права та/чи обов`язки. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги. Питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватися з урахуванням конкретних обставин справи та змісту судового рішення. Під час вирішення питання, чи прийнято оскаржуване рішення про права, обов`язки, свободи чи інтереси особи, яка не брала участі в справі, суд має з`ясувати, чи буде в зв`язку із прийняттям судового рішення в цій справі таку особу наділено новими правами, чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав, свобод та/або обов`язків у майбутньому. Отже, процесуальний закон в адміністративному судочинстві передбачає право особи подати апеляційну/касаційну скаргу на судове рішення, ухвалене за результатами розгляду спору у правовідносинах, учасником яких є заявник, або у якому містяться судження про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи у відповідних правовідносинах, зважаючи на предмет і підстави позову. Такий висновок щодо застосування норм права Велика Палата Верховного Суду сформувала у постанові від 23.10.2025 по справі №520/16550/24).
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 27.11.2025 по справі №380/5886/22.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що приведені вище висновки Верховного Суду та висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 23.10.2025 по справі №520/16550/24, були сформовані після ухвалення судом касаційної інстанції постанови по справі №380/21165/23, ухвала про забезпечення позову по якій є предметом апеляційного перегляду. 
Колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що вжиті заходи можуть призвести до того, що залишення об`єкта будівництва у незавершеному стані нестиме, як матеріальні витрати для замовників будівництва, так і загрозу знищення такого майна, зокрема руйнування стяжки, утеплення даху, вентиляційної системи, фасадів, даху тощо, що не спростовано заявником, а відмова в їх забезпеченні вже не змінить ситуацію стосовно продовження будівництва, яке вже завершене, якщо це оцінювати з урахуванням предмета та підстав позову. 
В цій частині колегія суддів також погоджується з доводами апелянта про те, що вжиття заходів забезпечення позову може вплинути на його права та інтереси, а також права та інтереси великої кількості інвесторів спірного будівництва, які зазнаватимуть значних матеріальних втрат та втрачатимуть своє право на житло, у зв`язку з неможливістю завершення спорудження житлових будинків. 
Доводи апелянта про те, що предметом оскарження у цій справі не є дозвіл на виконання будівельних робіт, такий є чинним, у судовому чи іншому порядку не скасований, у зв`язку з отриманням якого у замовників будівництва виникає право на виконання підготовчих робіт і будівельних робіт на відповідному об`єкті будівництва, а наслідком завершення виконання таких робіт є можливість введення в експлуатацію закінченого будівництва об`єкта, колегія суддів не надає правової оцінки з урахуванням своїх висновків про відсутність підстав забезпечення позову, оскільки є відмінними.
Системно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, з урахуванням приведених сторонами аргументів, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що запропонований заявником та вжитий судом першої інстанції вид заходу забезпечення позову не є ефективним, необхідним і доцільним, не відповідає меті, яку покликаний досягнути цей інститут, а отже не зумовлює наявності правових підстав для його застосування).
Висновки суду першої інстанції щодо безпідставного продовження виконання будівельних робіт на підставі документів, правомірність яких, оскаржується у цій справі без забезпечення позову є помилковими та суперечливими в контексті обставин, які існували на момент звернення із заявою про забезпечення позову та постановлення оскаржуваної ухвали, оскільки спірний об`єкт будівництва вже був збудований, а отже, такий вид заходу забезпечення позову як заборона здійснювати будівництво є лише формальним та таким, який не змінить ситуацію і не вплине на вирішення даного публічно-правового спору з урахуванням предмету та підстав позову.
Аналогічно щодо висновків суду про те, що забезпечення позову забезпечить можливість поновлення порушених прав та інтересів територіальної громади в разі задоволення позову, то на переконання колегії суддів таке забезпечення ніяким чином не в змозі забезпечити можливість поновлення порушених прав та інтересів територіальної громади в разі задоволення позову, а хоча обрані заходи і є адекватними змісту права, про яке заявлено захист і не виходять за його межі, проте про їх застосування заявлено лише 12.11.2024, в той час, коли із адміністративним позовом прокурор звернувся ще 08.09.2023, тобто заява про забезпечення позову була подана до суду більш ніж через рік після пред`явлення позову.
Також, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що подальше здійснення будівельних робіт може спричинити невимовну шкоду та призвести до трагічних наслідків, оскільки спірне будівництво як на момент подання заяви про забезпечення позову, так і на момент постановлення оскаржуваної ухвали було вже здійснене, про що вказується у заяві про забезпечення позову (на моменту огляду місця будівництва в рамках досудового розслідування було збудовано 16 та 8 поверхів на спірному об`єкті), тобто, ймовірне, на думку позивачів, порушення умов висотності об`єкта будівництва вже були реалізовані, після чого запропонований заявником вид заходу забезпечення позову у вигляді заборони здійснювати будівництво втратив зміст.
Колегія суддів враховує, що у заяві про забезпечення позову вказується про те, що 20.01.2023 до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості за №42023142080000011 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.281 КК України (Порушення правил повітряних польотів). В ході досудового слідства, 02.02.2023 із залученням фахівця-геодезиста було проведено огляд земельної ділянки кадастровий номер 4610136800:02:003:0034, яка розташована за адресою : вулиця Раковського, 24-А, місто Львів. При цьому, на момент огляду земельна ділянка була огороджена, але зведені будівлі на ній були відсутні.
У подальшому, в ході досудового розслідування 29.10.2024 ззовні було проведено огляд місця події за вказаною адресою, в ході якого встановлено, що на вказаній земельній ділянці здійснюються будівельні роботи, перебуває будівельна техніка та будівельні матеріали, зведено дві будівлі орієнтовно 16 та 8 поверхів. 
При цьому, заявник просив врахувати, що 19.05.2023 Державною авіаційною службою України було надано висновок щодо граничності висоти об`єктів на приаеродромній території №МН01: 3114-7838-5600-2296, де гранична висота об`єкта Н-42,32 м, що 9,68 м нижче згідно оспорюваного рішення виконавчого комітету Львівської міської ради, який є чинним на час звернення із заявою про забезпечення позову.
В частині запропонованого заявником виду забезпечення позову шляхом заборони ТзОВ “Дизайн-студія “Ключ” приймати спірний об`єкт будівництва в експлуатацію, то такі, на думку колегії суддів, не є ефективними, оскільки Товариство не є суб`єктом прийняття цього об`єкта в експлуатацію, а є лише ініціатором вирішення такого питання, а належним суб`єктом в даному випадку є ДАБК.
Проте, вказані вище обставини були залишені поза увагою суду першої інстанції.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини", суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі "Проніна проти України" (рішення від 18.07.2006).
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Згідно п.4 ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є суттєвими та складають підстави для висновку про неправильне застосування норм матеріального права, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з ухваленням постанови про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст.150-152, 308, 309, 310, 317, 321, 322, 325, 328, 329, КАС України, суд, 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 задовольнити. 
Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2024 року по справі №380/21165/23 скасувати та ухвалити постанову, якою у задоволенні заяви заступника керівника Франківської окружної прокуратури м. Львова про вжиття заходів забезпечення позову відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук  	
Повне судове рішення складено 24.04.26