УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 травня 2026 року
м. Київ
справа № 583/5636/25
провадження № 51-1705ск26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25 грудня 2025 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 31 березня 2026 року у кримінальному провадженні № 12025200460000840 за обвинуваченням 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25 грудня 2025 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік. 
На підставі ч. 1 ст. 71 КК місцевий суд до покарання за цим вироком частково приєднав невідбуте покарання за вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 03 січня 2025 року та призначив ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 1 день.
Крім того, суд першої інстанції частково задовольнив цивільний позов та стягнув із ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_6 40 000 грн на відшкодування моральної шкоди, в іншій частині цивільний позов залишив без задоволення.
Також місцевий суд вирішив питання щодо запобіжного заходу, початку строку відбування покарання, зарахування домашнього арешту у строк покарання та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком суду першої інстанції ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК, а саме у вчиненнідомашнього насильства, тобто умисному систематичному вчиненні психологічного насильства стосовно особи, з якою він перебуває у сімейних відносинах, що призводить до психологічних страждань, погіршення якості життя потерпілої особи.
Так, 11 липня 2025 року о 23:00 ОСОБА_4 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , вчинив домашнє насильство, а саме ображав нецензурною лайкою свою тещу ОСОБА_6 та погрожував фізичною розправою, внаслідок чого завдав шкоди її психічному здоров`ю. У зв`язку з цим 26 серпня 2025 року ОСОБА_4 був притягнутий Охтирським міськрайонним судом Сумської області до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП).
Крім того, 12 липня 2025 року о 10:00 ОСОБА_4 перебуваючи за вказаною вище адресою вчинив домашнє насильство, а саме ображав нецензурною лайкою тещу ОСОБА_6 , внаслідок чого завдав шкоди її психічному здоров`ю. У зв`язку з цим 18 липня 2025 року ОСОБА_4 був притягнутий Охтирським міськрайонним судом Сумської області до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
Надалі ОСОБА_4 , продовжуючи умисно систематично вчиняти домашнє насильство, 24 вересня 2025 року в період часу з 04 до 14 години, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, за тією ж адресою вчинив домашнє насильство, а саме ображав нецензурною лайкою тещу ОСОБА_6 та погрожував їй фізичною розправою, хапав за руки, намагався виштовхнути з будинку, плював в обличчя, внаслідок чого завдав шкоди її психічному здоров`ю.
Сумський апеляційний суд ухвалою від 31 березня 2026 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін, а апеляційну скаргу захисника - без задоволення.
Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник просить змінити вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25 грудня 2025 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 31 березня 2026 року в частині призначеного покарання, застосувати до ОСОБА_4 приписи ст. 75 КК і звільнити від відбування покарання з випробуванням, встановити іспитовий строк та покласти обов`язки, передбачені ст. 76 КК. Окрім цього, захисник просить змінити судові рішення і в частині цивільного позову, зменшивши розмір відшкодування моральної шкоди до справедливого та співмірного, або скасувати судові рішення в цій частині й призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції в межах вирішення цивільного позову.
Аргументуючи вимоги захисник вказує, що санкція ст. 126-1 КК передбачає альтернативні види покарань. Водночас суди свої висновки щодо необхідності призначення покарання у виді позбавлення волі мотивували, зокрема, тим, що засуджений вчинив нове кримінальне правопорушення до повного відбуття покарання за попереднім вироком, проте цей факт не звільняє суд від обов`язку здійснити повну індивідуалізацію покарання.
Також, на переконання скаржника, суди не надали належної оцінки сукупності обставин, які характеризують особу засудженого та можуть свідчити про можливість досягнення мети покарання без ізоляції від суспільства, оскільки лише формально зазначали ці обставини, але не обґрунтували, чому вони вказують про неможливість виправлення засудженого без реального відбування покарання у виді позбавлення волі.
Крім того, ОСОБА_5 стверджує, що суди не навели належного розрахунку невідбутої частини покарання, призначаючи остаточне покарання.
Зазначає захисник і про те, що ухвала апеляційного суду не відповідає приписам ст.ст. 370, 419 КПК з огляду на те, що цей суд відтворив висновки суду першої інстанції та заперечення інших учасників, самостійно не перевіривши доводів сторони захисту.
Не погоджується ОСОБА_5 і з розміром стягнутого відшкодування моральної шкоди, оскільки рішення в цій частині також має каральний ефект для засудженого, а тому його розмір має бути індивідуалізованим, а не визначеним шляхом майже повного погодження із сумою, заявленою потерпілою.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
За частиною 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених місцевим судом та перевірених апеляційним судом, а також правильності кваліфікації діяння ОСОБА_4 за ст. 126-1 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки ОСОБА_5 не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.
Доводи захисника щодо невідповідності призначеного засудженому покарання через суворість, а також, що розмір стягнутого відшкодування моральної шкоди на користь потерпілої є завищений, на переконання Верховного Суду, не є слушними з огляду на таке.
Стосовно доводів про покарання
Як визначено ч.ч. 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так й іншими особами.
Згідно з приписами ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями ст.ст. 66, 67 КК.
Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.
Згідно з приписами ст. 75 КК (у редакції, чинній на час учинення засудженим діяння), якщо суд, крім випадків, визначених цим Кодексом, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Урахувавши наведені обставини, суд, беручи до уваги положення КК, зокрема ст. 75 цього Кодексу, ухвалює рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.
Водночас дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені ст.ст. 414, 438 КПК, які передбачають повноваження суду касаційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, у тому числі, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, а також у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема положень ст. 75 КК.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з призначеними ОСОБА_4 місцевим судом видом і розміром покарання, а також порядком його відбування з огляду на таке.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що ОСОБА_4 був засуджений вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 03 січня 2025 року за ст. 126-1 КК до покарання у виді 1 року пробаційного нагляду з покладенням обов`язків, передбачених ч. 2 ст. 59-1 КК, та застосуванням приписів п.п. 3, 5 ч. 1 ст. 91-1 КК.
Отже, ОСОБА_4 , відбуваючи покарання за вчинення домашнього насильства, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став і знову скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ст. 126-1 КК (домашнє насильство). Викладене вище свідчить, що призначення більш м`якого покарання, а також звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК не забезпечить досягнення мети покарання, визначеної ст. 50 КК, оскільки покарання у виді пробаційного нагляду не мало належного виховного та превентивного впливу на засудженого, що свідчить про його стійке небажання дотримуватись вимог закону та припинити протиправну поведінку. До того ж повторне вчинення аналогічного кримінального правопорушення під час відбування покарання вказує на підвищену суспільну небезпеку ОСОБА_4 .
Крім того, про обґрунтованість призначеного покарання свідчать: позиція потерпілої, яка наполягала на суворій мірі покарання; наявність обставин, що обтяжують покарання - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, та стосовно особи похилого віку; досудова доповідь, згідно з якою орган пробації, враховуючи високу ймовірність вчинення повторного правопорушення, попереднє притягнення до кримінальної відповідальності, схильність до вчинення правопорушень, зокрема насильницького характеру, вважав, що виправлення ОСОБА_4 без позбавлення або обмеження волі на певний строк неможливе.
Також Суд зауважує, що згідно з вироком під час призначення покарання місцевий суд, урахувавши, зокрема, відомості про особу ОСОБА_4 , який раніше судимий, перебуває на обліку в лікаря-нарколога, на обліку в лікаря-психіатра не перебуває, пенсіонер, учасник бойових дій, проживає з матір`ю (91 рік) та доглядає за нею; за місцем проживання характеризується задовільно, вважав за необхідне призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, що відповідатиме обставинам кримінального провадження, принципу пропорційності, справедливості, та є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Апеляційний суд у своїх висновках в частині призначеного покарання зазначив, зокрема, що встановлені обставини щодо особи ОСОБА_4 , наявність обставин, що обтяжують покарання і відсутність обставин, що пом`якшують покарання, вказують про неможливість виправлення засудженого без реального відбування покарання.
Отже, твердження захисника про те, що суди попередніх інстанцій формально врахували дані про особу засудженого та не надали належної оцінки можливості його виправлення без ізоляції від суспільства, є безпідставним, оскільки відомості, зокрема й ті, на які посилається касатор, були предметом оцінки місцевого суду під час призначення виду, розміру та порядку відбування покарання, а також предметом перевірки суду апеляційної інстанції. До того ж Суд зауважує, що сам факт наявності позитивних характеристик не є безумовною підставою для висновку про можливість виправлення особи без реального відбування покарання, з огляду на те, що такі відомості підлягають оцінці в сукупності з іншими обставинами кримінального провадження.
Необхідно зазначити й про те, що, як слушно вказав апеляційний суд, ОСОБА_4 у зв`язку з досягненням пенсійного віку, згідно з приписами ч. 3 ст. 61 КК, не може бути призначено більш м`яке покарання, передбачене санкцією ст. 126-1 КК, у виді обмеження волі. 
Додатково колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що призначення засудженому більш м`якого покарання, передбаченого санкцією ст. 126-1 КК, у виді громадських робіт також є неможливим відповідно до положень ч. 3 ст. 56 КК з огляду на досягнення засудженим пенсійного віку.
Погоджується Верховний Суд із висновком апеляційного суду про те, що закриття справ про адміністративні правопорушення стосовно ОСОБА_4 , де потерпілою також була ОСОБА_6 , за обставин, викладених у протоколах після ухвалення вироку, не спростовує суспільної небезпечності вчиненого ним кримінального правопорушення. За таких обставин, на переконання колегії суддів Верховного Суду, указані відомості не впливають на правильність висновків судів попередніх інстанцій щодо призначеного покарання.
Безпідставними є твердження захисника про ненаведення належного розрахунку невідбутої частини покарання під час призначення остаточного покарання. Так, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, зазначив, що відповідно до інформації Охтирського районного сектору № 1 філії Державної установи «Центр пробації» в Сумській області ОСОБА_4 04 лютого 2025 року поставлено на облік до Охтирського районного сектору № 1. Строк пробаційного нагляду обчислюється з дня постановки засудженого до пробаційного нагляду на облік УОПП. Початок строку - 04 лютого 2025 року, закінчення строку - 04 лютого 2026 року.
Крім того, місцевий суд зауважив, що ОСОБА_4 після постановлення вироку Охтирського міськрайонного суду від 03 січня 2025 року, але до повного відбуття покарання за цим вироком, скоїв нове кримінальне правопорушення, передбачене ст. 126-1 КК. У зв`язку з цим суд дійшов висновку про необхідність застосування приписів ст. 71 КК та часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком від 03 січня 2025 року з розрахунку, що два дні пробаційного нагляду відповідають одному дню позбавлення волі та призначив ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 1 день.
Також, на переконання Верховного Суду, наведений місцевим судом розрахунок призначення остаточного покарання є обґрунтованим та зрозумілим, оскільки судом чітко встановлено дати початку та закінчення строку невідбутого покарання у виді пробаційного нагляду, а також визначено порядок його перерахунку відповідно до приписів ст. 72 КК. Такий підхід місцевого суду до обчислення дає можливість шляхом проведення арифметичних підрахунків встановити наявність невідбутої частини покарання більше 1 місяця пробаційного нагляду. Водночас місцевий суд приєднав лише частину невідбутого покарання - 1 день позбавлення волі, що відповідає 2 дням пробаційного нагляду.
Стосовно ухвали апеляційного суду
Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
У цьому кримінальному провадженні, усупереч твердженням касатора, апеляційний суд здійснив самостійну перевірку доводів апеляційної скарги та надав власну оцінку доводам сторони захисту, зокрема щодо: суворості призначеного покарання та можливості застосування приписів ст. 75 КК, правильності застосування ст. 71 КК, характеризуючих відомостей про особу засудженого, цивільного позову Висновки суду апеляційної інстанції є обґрунтованими та належним чином мотивованими. 
Також Суд зауважує, що вимоги до мотивування судових рішень засновано на приписах ст.ст. 370, 419 КПК, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Питання про те, чи виконав суд свій обов`язок, може бути визначено тільки з урахуванням конкретних обставин справи. Зважаючи на позиції Європейського суду з прав людини про неможливість тлумачення п. 1 ст. 6 Конвенції як такого, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень (справа «Салов проти України», заява № 65518/01, рішення від 06 вересня 2005 року, § 89), у цьому кримінальному провадженні такі стандарти дотримано.
Стосовно доводів про цивільний позов
Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Частиною 1 ст. 128 КПК передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Підстави для задоволення цивільного позову або відмови в ньому зазначаються в мотивувальній частині вироку, а в резолютивній частині - рішення про цивільний позов.
Приписами ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) передбачено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Крім того, розмір суми відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Крім того, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Цих вимог закону під час розгляду зазначеного провадження суди попередніх інстанцій дотрималися. 
Як убачається з матеріалів провадження за скаргою, у цьому провадженні було заявлено цивільний позов про стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 , 50 000 грн відшкодування моральної шкоди.
Суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги. Обґрунтовуючи свої висновки, місцевий суд вказав, що перенесені ОСОБА_6 душевні страждання внаслідок вчинення стосовно неї кримінального правопорушення, які підтверджуються матеріалами справи, зокрема висновком судової психологічної експертизи № СЕ-19/119-25/16129-ПС від 13 жовтня 2025 року, відповідно до якого в потерпілої діагностували відчуття тривоги, сильної втоми, роздратування, відчуття порожнечі та втрати сенсу життя, дистрес; емоційний стан ОСОБА_6 перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з діями ОСОБА_4 , які мають для неї психотравмуючий характер та призводять до погіршення якості її життя.
При визначенні розміру заподіяної моральної шкоди, що підлягає стягненню з ОСОБА_4 , суд урахував, що неправомірними діями засудженого потерпілій ОСОБА_6 завдано психологічних страждань, погіршено якість її життя.
Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій та додатково зауважує, що гроші виступають еквівалентом завданої моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та справедливої сатисфакції потерпілому. Під час визначення компенсації моральної шкоди враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності та справедливості.
Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа.
Таким чином, розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням усіх обставин справи.
Колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне зазначити, що в цьому провадженні розмір відшкодування моральної шкоди було визначено з дотриманням засад розумності, виваженості та справедливості, а також з урахуванням тривалості страждань ОСОБА_6 внаслідок систематичних протиправних діянь засудженого, що принижують ще й гідність потерпілої.
Крім того, на переконання суду касаційної інстанції, визначений місцевим судом розмір відшкодування моральної шкоди, який підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь потерпілої, є достатнім і не є таким, що призвів би до її безпідставного збагачення, отже є обґрунтованим.
Ураховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що оскаржувані судові рішення відповідають приписам ст.ст. 370, 374, 419 КПК. У цих рішеннях указані мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою судів доводів сторони захисту, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості цих судових рішень, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги захисника.
Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає. 
Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження. 
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 25 грудня 2025 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 31 березня 2026 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3