ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 р. м. Чернівці Справа № 600/3772/25-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Боднарюка О.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач), звернувся в суд з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач), в якому просить:
- визнати протиправними дії Державної прикордонної служби України, що полягають у відмові ОСОБА_2 , у перетині державного кордону України 31.07.2025 року;
- зобов`язати Державну прикордонну службу України допустити позивача до перетину державного кордону України на законних підставах.
АРГУМЕНТИ ПОЗИВАЧА.
1. Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив, що 31 липня 2025 року в пункті пропуску «Дяківці» йому відмовлено у перетині державного кордону України - про що старшим лейтенантом ОСОБА_3 прийнято письмове рішення про відмову у пропуску через державний кордон.
На думку позивача, зазначене рішення є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки він є одиноким (самостійним) вихователем своєї дитини, що відповідно до підпункту 2-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, надає йому право на виїзд за межі України під час дії воєнного стану.
Позивач вказав, що під час проходження прикордонного контролю ним були повідомлені та підтверджені документами обставини щодо самостійного виховання та утримання дитини, однак такі обставини не були належним чином враховані посадовими особами Державної прикордонної служби України при прийнятті оскаржуваного рішення.
Крім того, позивач звернув увагу суду на те, що у примітці до рішення про відмову зазначено: «В рішенні суду не вказано самостійне виховання та утримання дитини». На переконання позивача, наведене свідчить про те, що відповідач фактично не заперечував наявності обставин щодо виховання ним дитини, однак відмовив у пропуску через невизнання наданих документів достатнім підтвердженням таких обставин.
З огляду на викладене позивач вважає, що відповідачем не було повно та об`єктивно досліджено всі істотні обставини справи, а рішення про відмову у перетині державного кордону прийнято без належного врахування його права на виїзд як особи, яка самостійно виховує та утримує дитину. 
2. Відповідач подав до суду відзив на адміністративний позов, в обґрунтування якого заперечив щодо задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. 
Заперечуючи проти позову зазначив, що рішення про відмову позивачу у перетині державного кордону України від 31.07.2025 прийняте у межах наданих законом повноважень та з дотриманням вимог законодавства. 
Звертав увагу суду на те, що під час проходження прикордонного контролю позивач надав паспорт громадянина України для виїзду за кордон, рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 21.03.2023 у справі № 725/9/23, військово-обліковий документ та нотаріальний договір про місце проживання дітей.
Разом з тим, на думку відповідача, зазначені документи не підтверджували наявності у позивача права на виїзд за межі України під час дії воєнного стану. 
Наголошував на тому, що рішення суду від 21.03.2023 встановлює лише місце проживання дитини разом із батьком, однак не підтверджує факт самостійного виховання та утримання дитини позивачем. 
На переконання відповідача, для підтвердження таких обставин позивач мав надати документи, які свідчать про припинення або обмеження батьківських прав матері дитини, зокрема свідоцтво про смерть, рішення суду про позбавлення батьківських прав, визнання безвісно відсутньою, недієздатною чи померлою.
Також, відповідач посилався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 11.09.2024 у справі № 201/5972/22, відповідно до якої сам факт проживання дитини з одним із батьків не свідчить про її самостійне виховання таким із батьків.
З огляду на відсутність документів, які б підтверджували належність позивача до категорії осіб, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації та мають право на перетин державного кордону, відповідач вважав оскаржуване рішення правомірним та просив у задоволенні позову відмовити повністю.
ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ.
1. Ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами.
2. Ухвалою суду повернуто без розгляду клопотання позивача, про забезпечення позову. 
ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ ТА ВІДПОВІДНІ ПРАВОВІДНОСИНИ.
1. 31.07.2025 під час проходження прикордонного контролю в пункті пропуску «Дяківці» позивач з метою виїзду за межі України пред`явив паспорт громадянина України для виїзду за кордон, рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 21.03.2023 у справі № 725/9/23, військово-обліковий документ та нотаріально посвідчений договір про місце проживання дітей.
2. За результатами перевірки поданих документів начальником 2 групи прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » 31.07.2025 року прийнято рішення про відмову у перетині державного кордону України, у зв`язку з відсутністю документів, які підтверджують наявність підстав для виїзду за межі України в умовах воєнного стану. 
Як убачається зі змісту оскаржуваного рішення та пояснень відповідача, підставою для відмови слугувало те, що надане позивачем рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 21.03.2023 у справі № 725/9/23 визначає місце проживання дитини разом із батьком, однак не містить висновків про самостійне виховання та утримання дитини позивачем.
3. Згідно рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 21.03.2023 року в справі № 725/9/23 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 - розірвано. Місце проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 визначено з батьком ОСОБА_1 . 
4. Судом також досліджене свідоцтво про народження ОСОБА_5 , від 14.02.2014 року серії НОМЕР_1 .
ДО ВКАЗАНИХ ПРАВОВІДНОСИН СУД ЗАСТОСОВУЄ НАСТУПНІ ПОЛОЖЕННЯ ЗАКОНОДАВСТВА ТА РОБИТЬ ВИСНОВКИ ПО СУТІ СПОРУ.
1. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Частиною першою статті 33 Конституції України визначено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Водночас, згідно з статтею 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
2.Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.
За змістом ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 № 389-VIII (далі - Закон № 389-VIII) воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
3. Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та Указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (ст. 2 Закону № 389-VIII).
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 8 Закону № 389-VIII в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.
Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому строк дії воєнного стану був неодноразово продовжений та діє на території України по теперішній час.
Пунктом 3 Указу № 64/2022 у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".
Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
4.Загальний порядок перетину державного кордону України визначений постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", в редакції станом на час спірних правовідносин (далі - Правила № 57).
Згідно з п. 2 Правил № 57 у випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни, крім паспортних документів, повинні мати також підтверджуючі документи.
Відповідно до пункту 2-6 Правил № 57, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в пунктах 1 і 2 частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а також пункті 2-14 цих Правил.
Згідно з абзацом третім пунктом 12 Правил № 57 у ході перевірки документів під час виїзду з України з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон.
5. Процедуру встановлення заходів особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або її окремих місцевостях, де введено воєнний стан, що здійснюються військовим командуванням разом з військовими адміністраціями (у разі їх утворення) самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, визначає Порядок встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 № 1455 (далі - Порядок № 1455).
Відповідно до пункту 8 Порядок №1455 перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.
Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації визначені статтею 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
6. Підстави для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації визначені статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Так, не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.
Таким чином, Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено право чоловіка, який самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років, на звільнення від призову на військову службу під час мобілізації, та, як наслідок цього, право на виїзд за кордон.
7. Згідно із абз. 2 п. 2-14 Правил №57 пропуск через державний кордон жінки (у тому числі тієї, яка є усиновлювачем, опікуном, піклувальником, однією з прийомних батьків або однією з батьків-вихователів) та/або чоловіка, який є одиноким батьком, одиноким усиновлювачем або опікуном, піклувальником, прийомним батьком чи батьком-вихователем (за умови, що він не перебуває у шлюбі та самостійно виховує та утримує дитину без участі матері), із числа зазначених у цьому пункті осіб, які мають або виховують дитину/дітей віком до 18 років, під час їх виїзду за межі України з метою відвідування таких дітей, які перебувають за межами України, або для супроводження таких дітей для виїзду за межі України здійснюється уповноваженими особами Держприкордонслужби за наявності відповідних підтвердних документів.
8. Системний аналіз вказаних вище нормативних актів дає суду підстави дійти висновку про те, що ні Законами України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ні Правилами № 57 (на час виникнення спірних правовідносин) не визначено, якими саме документами повинен бути підтверджений факт того, що особа самостійно виховує дитину (дітей) віком до 18 років.
При цьому, частиною третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-ІІІ (далі - Закон № 2402-ІІІ) встановлено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
За змістом частин першої та другої статті 15 Закону № 2402-ІІІ дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
За приписами частин першою-третьою статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.
Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Верховний Суд в постанові від 13.06.2018 за результатом розгляду справи № 822/2446/17 зазначив:
«…50. Позаяк, правовий статус поняття «одинокого батька» не врегульований законодавством, вбачається можливим застосовування аналогії поняття «одинокої матері», тлумачення якого зазначено у Постанові Пленуму ВСУ. Тобто, для набуття статусу «одинока матір», «одинокий батько», необхідні 2 факти: не перебування у шлюбі, а також виховання і утримання дитини самими матір`ю чи батьком відповідно, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини.
51. Розірвання шлюбу на підставі рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 17.10.2013 у справі № 653/3107/13-ц та встановлення місця проживання дитини ОСОБА_4 з позивачем, що включає в себе обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, згідно ухвали зазначеного суду від 01.11.2013, на які посилається позивач, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини та, відповідно, не підтверджують наявність у ОСОБА_5 статусу «одинокий батько…».
9. Як встановлено матеріалами справи, при перетині державного кордону позивачем на підтвердження факту самостійного виховання неповнолітньої дитини надано рішення, на підставі якого (окрім іншого) визначено, що донька ОСОБА_5 проживає разом із батьком, однак ураховуючи викладені приписи законодавства та позицію Верховного Суду України, суд дійшов висновку, що вказане рішення не доводить факту відсутності участі матері у вихованні дитини та, відповідно, не підтверджує наявність у позивача статусу «одинокого батька» чи «особи, яка самостійно виховує дитину віком до 18 років».
Суд зазначає, що відповідач у відзиві на адміністративний позов вказував про те, що позивачем для перетину державного кордону надано також нотаріально посвідчений договір про місце проживання дітей. Разом з тим, копія зазначеного договору до матеріалів справи не долучена, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості дослідити його зміст, встановити обсяг прав та обов`язків сторін, а також надати належну правову оцінку його положенням у контексті спірних правовідносин. Разом з тим, вказаний документ на час спірних правовідносин не слугував окремою підставою для перетину державного кордону. 
Слід зауважити, що для підтвердження факту перебування на утриманні позивача його дитини, необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері дитини обмежується або припиняється.
Сам по собі факт проживання дитини разом із батьком не є безумовним підтвердженням того, що останній самостійно виховує та утримує дитину у розумінні вимог статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та пункту 2-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України. 
Як встановлено судом, рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 21.03.2023 у справі № 725/9/23 визначає місце проживання дитини разом із батьком, проте не містить висновків щодо самостійного виховання та утримання дитини позивачем, а також не встановлює обставин, які б свідчили про припинення або обмеження батьківських прав матері дитини.
При цьому, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що мати дитини померла, позбавлена батьківських прав, визнана безвісно відсутньою, недієздатною чи померлою, або що існують інші встановлені законом обставини, які б свідчили про самостійне виховання та утримання дитини позивачем у розумінні законодавства про мобілізаційну підготовку та мобілізацію. 
Суд відхиляє доводи позивача щодо примітки в оскаржуваному рішенні про відмову у перетинанні державного кордону. Зазначення у рішенні про те, що в наданому судовому рішенні не вказано самостійне виховання та утримання дитини, не свідчить про визнання відповідачем факту самостійного виховання дитини позивачем, а навпаки підтверджує відсутність у поданих документах відомостей, які б підтверджували наявність у позивача відповідного статусу.
Отже, під час проходження процедури прикордонного контролю, позивачем документів, які б підтверджували факт самостійного виховання ним дитини віком до 18 років, подано не було.
10. Суд також наголошує, що рішення про відмову позивачеві в перетині державного кордону України, як акт індивідуальної дії, має разовий характер і вичерпало свою дію фактом його виконання. Предметом оцінки адміністративного суду є правомірність такого рішення на дату його прийняття. Першим етапом оцінки, є встановлення судом критерію законності такого рішення, тобто чи вчинено його на підставі, в межах повноважень та у спосіб, які передбачені Конституцією та законами України. Така оцінка здійснюється, враховуючи, зокрема, правомірність оцінки посадовою особою суб`єкта владних повноважень тих документів, які йому надав заявник безпосередньо для перетину державного кордону України.
В спірному випадку, з огляду на обсяг наданих документів під час проходження процедури прикордонного контролю, суд дійшов висновку, що посадовою особою відповідача зроблено правомірний висновок про недостатність таких документів для перетину державного кордону України позивачем, станом на дату проведення прикордонного контролю. 
Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо відмови позивачу в перетині кордону є правомірним та таким, що вчинені на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений законами України, а рішення - законним та обґрунтованим.
11. Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
12. Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно положень ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
13. Проаналізувавши вимоги законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.
РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.
1. З огляду на те, що в задоволенні адміністративного позову відмовлено, судом не вирішується питання розподілу судових витрат. 
Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд- 

В И Р І Ш И В:
1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_4 , про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії - відмовити повністю. 
2. Розподіл судових витрат не здійснюється. 

У відповідності до статей 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складання. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 

Повне найменування учасників процесу:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код РНОКПП: НОМЕР_2 );
Відповідач - Державна прикордонна служба ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ). ).

Суддя О.В. Боднарюк