Справа № 727/1931/26 
Провадження № 2/727/1291/26

РІШЕННЯ
 ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2026 року Шевченківський районний суд м.Чернівці в складі:
Головуючого-судді: Одовічен Я.В.
За участю секретаря: Зінич О.М.,
представника позивача: Євремової І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Чернівці цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Посилався на те, що 01.06.2021 між АТ «Банк інвестицій та заощаджень» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит №PL-18182, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на рахунок позичальника, а позичальник отримав суму кредиту в розмірі 37 300 гривень на споживчі потреби.
В якості Додатку № 1 до кредитного договору (невід`ємною частиною кредитного договору) сторони передбачили та підписали таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача, де передбачено терміни погашення кредиту, процентів та інших платежів.
Відповідно до п.п. 1.6. кредитного договору, сторони визначили строк кредиту з 01.06.2021 року до 31.08.2026 року.
Згідно п.п. 1.7. кредитного договору, процентна ставка за користування кредитом становить 15% річних та нараховується починаючи з дня надання кредиту (списання з позичкового рахунку) до повного погашення заборгованості за цим договором.
У п.п. 1.10. кредитного договору, сторони передбачили, що щомісячна комісія (комісійна винагорода за обслуговування Кредиту) становить 1,7% в місяць від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1. кредитного договору (що становить 634,10 грн).
Відповідно до п.п. 1.12. кредитного договору, сторони передбачили, що термін погашення процентів за користування кредитом та інших платежів здійснюється згідно з графіком платежів відповідно до додатку № 1 до цього договору.
Згідно п. 2.1. кредитного договору, цей договір складається із заяви про надання споживчого кредиту (розділ 1 Кредитного договору «ЗАЯВА про надання споживчого кредиту на умовах «Бажана готівка»»), що є невід`ємною частиною цього договору, Умов надання споживчих кредитів, додатків до цього договору, а також додаткових договорів до цього договору. Договір є невід`ємною частиною договору комплексного банківського обслуговування, укладеного між банком та позичальником на умовах правил надання банківських послуг на умовах комплексного банківського обслуговування для клієнтів – фізичних осіб у АТ «Банк інвестицій та заощаджень», що розміщені на офіційному веб –
сайті Банку.
Вказав, що за час дії кредитного договору відповідачем були допущені суттєві порушення умов кредитного договору в частині не виконання зобов`язань по поверненню кредиту, процентів за користування кредитними коштами на умовах кредитного договору.
Згідно п. 2.7. кредитного договору позичальник підтверджує, що перед укладанням цього договору банк ознайомив його з умовами, з переліком необхідних документів, тарифами, позичальник згоден із ними та приймає їх як обов`язкові для виконання.
ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором про споживчий кредит №РL- 18182 від 01.06.2021 року не виконує належним чином, не сплачує кредит та нараховані проценти, у зв`язку з чим утворилась прострочена заборгованість, яка станом на 16.01.2026 року становить 62 026 грн. 11 коп. та включає в себе: прострочену заборгованість за основним зобов`язанням в розмірі 37 300 грн. 00 коп.; прострочену заборгованість за процентами за період з 01.08.2021 року по 15.05.2023 року (включно) в розмірі 10 009 грн. 66 коп.; прострочену заборгованість за комісією за період з 01.07.2021 року по 30.04.2023 року (включно) в розмірі 14 419 грн. 35 коп.; інфляційні втрати за несвоєчасне виконання зобов`язань за період з 31.10.2021 року по 31.01.2022 року в розмірі 225 грн. 87 коп.; 3% річних всього в розмірі 71 грн. 23 коп., в тому числі: 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту за період з 12.10.2021 року по 23.02.2022 року в розмірі 13 грн. 31 коп.; 3% річних за несвоєчасне повернення процентів за період з 12.10.2021 року по 23.02.2022 року в розмірі 19 грн. 47 коп.; 3% річних за несвоєчасне повернення комісії за період з 12.10.2021 року по 23.02.2023 року в розмірі 38 грн. 45 коп.
Зазначив, що позивач направляв на адресу відповідача вимогу про дострокове стягнення заборгованості, проте відповідач проігнорував вимогу, заборгованість не погасив.
Просив стягнути з відповідача на користь АТ «Банк інвестицій та заощаджень» заборгованість за договором про споживчий кредит №РL-18182 від 01.06.2021 року станом на 16.01.2026 року в розмірі 62 026 грн. 11 коп., що включає в себе: прострочену заборгованість за основним зобов`язанням в розмірі 37 300 гривень; прострочену заборгованість за процентами за період з 01.08.2021 року по 15.05.2023 року (включно) в розмірі 10 009 грн. 66 коп.; прострочену заборгованість за комісією за період з 01.07.2021 року по 30.04.2023 року (включно) в розмірі 14 419 грн. 35 коп.; інфляційні втрати за несвоєчасне виконання зобов`язань за період з 31.10.2021 року по 31.01.2022 року в розмірі 225 грн. 87 коп.; 3% річних всього в розмірі 71 грн. 23 коп. за період з 12.10.2021 року по 23.02.2023 року та сплачений судовий збір.
Ухвалою суду від 19.02.2026 року по справі було відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 
Відповідачем було подано відзив на позовну заяву, в якому просила у задоволенні позову відмовити повністю. Відзив обґрунтовано тим, що позивачем не доведено факт надання їй кредитних коштів. Наданими позивачем додатками до позовної заяви не підтверджуються отримання нею кредитних коштів: відсутнє платіжне доручення чи меморіальний ордер банку; відсутня виписка з її рахунку. Наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості - це лише внутрішній документ банку, а не первинний бухгалтерський документ.
Зазначила, що в силу Закону щомісячна комісія є нікчемною умовою. Позивачем не вказано за які саме послуги вона зобов`язана сплачувати комісію у розмірі 634 грн. 10 коп. щомісяця.
Вважає, що інфляційні втрати та 3% річних не підлягають стягненню на підставі п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, оскільки в країні введено воєнний стан. 
Просила відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Також, просила визнати нікчемним п.1.10 договору щодо щомісячної комісії 1,7%.
22.04.2026 року представником позивача були подані письмові пояснення. Вказала, що факт видачі ОСОБА_1 кредиту в розмірі 37 300 гривень на виконання договору про споживчий кредит №РL-18182 від 01.06.2021 року підтверджується наявними в матеріалах справи виписками по особовому рахунку відповідача, а також доданою до цієї відповіді на відзив випискою IBAN/Рах.№ НОМЕР_1 .
Згідно п. 5.1. кредитного договору, спосіб надання кредиту – шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на рахунок № НОМЕР_1 , що відкритий позичальнику в банку.
Наявний у матеріалах справи детальний розрахунок заборгованості за договором про споживчий кредит №РL-18182 від 01.06.2021 року містить формули розрахунків складової загальної заборгованості та посилання на умови кредитного договору, що дозволяє пересвідчитися в його правильності, а також підтверджується виписками по особовому рахунку відповідача. Відповідач не спростувала обставини, викладені у позовній заяві, які підтверджуються належними та допустимими доказами, наявними в матеріалах справи.
Вказала, що коміся була нарахована банком на підставі ст. 2, ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».
Також зазначила, що позивач не здійснював нарахування 3% річних та інфляційних втрат після введення воєнного стану в Україні.
Просила задовольнити позовну заяву у повному обсязі.
Представник позивача у судовому засіданні, викладені в позовній заяві та письмових поясненнях обставини підтвердила. Пояснила, що комісія була нарахована за надані банком послуги, а саме: послуги з розрахунку та обліку заборгованості; розрахунок кожного платежу; повідомлення та облік заборгованості. Їй не відомо чи зверталась відповідач до банку із заявами про розмір заборгованості. Просила позов задовольнити повністю.
Відповідач у судове засідання повторно не з`явилася, про час і місце судового розгляду повідомлялася належним чином за останнім відомим місцем проживання в порядку, передбаченому положеннями ст.ст. 130,131 ЦПК України, про що у справі є належні докази, про причини відсутності не повідомила.
Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності сторін, суд виходив із наступного.
Так, відповідно до вимог ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (ч.3 п.1 статті).
Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Згідно з частиною другою статті 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, вчинення дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 10 липня 1984 року у справі "Гінчо проти Португалії" передбачив, що держави - учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку.
З огляду на зазначене, суд вважає за можливе проводити судовий розгляд у відсутності сторін.
Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Так, судом встановлено, що 01.06.2021 року між АТ «Банк інвестицій та заощаджень» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит №PL-18182 (а.с.7-8).
Згідно умов договору, сума кредиту – 37300 гривень; тип кредиту – кредит; цільове призначення (мета отримання) кредиту – споживчі потреби (п.п.1.1-1.4).
У п.1.5 кредитного договору сторони погодили, що кредит надається шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на рахунок IBAN № НОМЕР_1 , що відкритий позичальнику в банку.
Строк кредиту: з 01.06.2021 року по 31.08.2026 року (п.1.6 кредитного договору).
Відповідно до п.1.7 кредитного договору, процентна ставка за користування кредитом – 15% річних, що нараховуються починаючи з дня надання кредиту (списання з позичкового рахунку) до повного погашення заборгованості за цим договором.
Тип процентної ставки – фіксована (п.1.8 договору).
Згідно п.1.10 договору, щомісячна комісія становить 1,7% від суми кредиту, зазначеної в п.1.1 договору.
Відповідно до п.1.13 договору, орієнтовна реальна річна процентна ставка становить 50.5% річних. Максимальна реальна річна процентна ставка, враховуючи неможливість визначити модель поведінки позичальника по використанню та поверненню коштів за договором про споживчий кредит.
У п.1.15 кредитного договору вказано, що підписанням заяви позичальник уповноважує та безвідклично доручає банку здійснити відповідно до ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та у порядку, визначеному умовами функціонування поточних і карткових рахунків та здійснення операцій за цими розрахунками – договірне списання отриманих коштів за цим договором з рахунку IBAN № НОМЕР_1 , що відкритий на ім`я позичальника в банку. 
Згідно п. 2.1. кредитного договору, сторони передбачили, що цей договір складається із Заяви про надання споживчого кредиту (розділ 1 Кредитного договору «Заява про надання споживчого кредиту на умовах «Бажана готівка»»), що є невід`ємною частиною цього договору, Умов надання споживчих кредитів, додатків до цього договору, а також додаткових договорів до цього договору. Договір є невід`ємною частиною договору комплексного банківського обслуговування, укладеного між банком та позичальником на умовах Правил надання банківських послуг на умовах комплексного банківського обслуговування для клієнтів – фізичних осіб у АТ «Банк інвестицій та заощаджень», що розміщені на офіційному веб-сайті Банку
Відповідно до п.2.7. кредитного договору, позичальник підтверджує, що перед укладанням цього договору банк ознайомив його з Умовами, з переліком необхідних документів, Тарифами, позичальник згоден із ними та приймає їх як обов`язкові для виконання.
Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит №PL-18182 від 01.06.2021 року, станом на 16.01.2026 року відповідачу нараховано до сплати заборгованість у розмірі 62 026 грн. 11 коп., а саме: прострочену заборгованість за основним зобов`язанням в розмірі 37 300 грн. 00 коп.; прострочену заборгованість за процентами за період з 01.08.2021 року по 15.05.2023 року (включно) в розмірі 10 009 грн. 66 коп.; прострочену заборгованість за комісією за період з 01.07.2021 року по 30.04.2023 року (включно) в розмірі 14 419 грн. 35 коп.; інфляційні втрати за несвоєчасне виконання зобов`язань за період з 31.10.2021 року по 31.01.2022 року в розмірі 225 грн. 87 коп.; 3% річних всього в розмірі 71 грн. 23 коп., в тому числі: 3% річних за несвоєчасне повернення кредиту за період з 12.10.2021 року по 23.02.2022 року в розмірі 13 грн. 31 коп.; 3% річних за несвоєчасне повернення процентів за період з 12.10.2021 року по 23.02.2022 року в розмірі 19 грн. 47 коп.; 3% річних за несвоєчасне повернення комісії за період з 12.10.2021 року по 23.02.2023 року в розмірі 38 грн. 45 коп. (а.с.13-15).
Частиною 2 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу(ч.2 ст.1050 ЦК України).
14.07.2025 року позивачем було направлено відповідачу вимогу №05-2/02/3648-21  про виконання зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту №PL-18182 d від 01.06.2021 року, в якому банк вимагає у ОСОБА_1 протягом 30 календарних днів з дати отримання цієї вимоги повністю погасити заборгованість за кредитним договором, в розмірі 61729 грн. 01 коп., що включає в себе: прострочену заборгованість за основним зобов`язанням – 37300 гривень; прострочену заборгованість за процентами у розмірі – 10009 грн. 66 коп.; прострочену заборгованість за комісією у розмірі 14419 грн. 35 коп. (а.с.16).
Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У відповідності до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Щодо виконання банком обов`язку щодо переказу (надання) кредитних коштів
Суд виходить із того, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 752/17604/15-ц (провадження № 61-14780св23).
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини 1 статті 13 Закону № 675-VIII розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «;Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.
Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.
Згідно з частиною 3 статті 13 Закону № 675-VIII продавець (виконавець, постачальник), надавач платіжних послуг, оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала плату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року (справа № 372/223/17, провадження № 61-10667св18) міститься правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо.
Як вбачається з умов договору про споживчий кредит від 01.06.2021 року PL №18182, зокрема пункту 1.5 договору, спосіб надання кредиту – шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на рахунок № НОМЕР_1 , що відкритий позичальнику в банку.
При цьому з наданої АТ «Банк інвестицій та заощаджень» виписки по особовому рахунку, сформованої 19.01.2026 року, АТ «Бізбанк» перерахувало (надало) на картковий рахунок № НОМЕР_1 , що був відкритий в банку на ім`я ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 37300 гривень (а.с.23).
З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про доведеність обставини перерахування (надання) ОСОБА_1 кредитних коштів за договором від 01.06.2021 року PL №18182.
Щодо нарахованої заборгованості по комісії:
Згідно розрахунку заборгованості за договором про споживчий кредит №PL-18182 від 01.06.2021 року, кредитором було нараховано до стягнення відповідачу комісію у розмірі 14419 грн. 35 коп. 
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит).
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит, банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Правила про споживчий кредит, розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2023 року у справі № 204/224/21, зазначено, що згідно з частиною 5 статті 12 Закону України "Про споживче кредитування" умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування" щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин 1-2 статті 11, частини 5 статті 12 Закону України "Про споживче кредитування".
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до п.1.10 кредитного договору, щомісячна комісія становить 1,7% в місяць від суми кредиту, зазначеної в п.1.1 договору (37300 гривень).
При цьому, в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які банком встановлена щомісячна комісія. АТ «Банк інвестицій та заощаджень» не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору та фактичне їх надання.
Ураховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору, перелік послуг по обслуговування кредиту, що були фактично надані споживачу, а тому заявлені позовні вимоги про стягнення заборгованості за комісією є необґрунтованими.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Схожий за змістом правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 14 травня 2025 року у справі № 750/11580/21.
Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У зв`язку з викладеним, відсутні підстави стягувати нараховану позивачем у даній справі заборгованість по комісії у розмірі 14419 грн. 35 коп.

Щодо доводів відповідача, що не підлягає стягненню заборгованість за інфляційними втратами та 3% річних суд зазначає наступне:
Із матеріалів справи убачається, що за порушення виконання відповідачем грошового зобов`язання позивач просив стягнути з відповідача інфляційні втрати за несвоєчасне виконання зобов`язань в розмірі 225,87 грн. та 3% річних в розмірі 71,23 грн.
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, з аналізу ст. 625 ЦК України убачається, що три проценти річних є платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником, тобто, три проценти річних не можна розцінювати як заходи відповідальності за порушення зобов`язань, які можуть бути узгоджені сторонами, оскільки ця норма законодавства є імперативною. Таким чином, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Річні проценти за своєю правовою природою є складовою частиною боргу та підлягають стягненню разом із сумою основного боргу на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Суд ураховує, що Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 року, який набув чинності 17.03.2022 року, внесені зміни, серед іншого, до Цивільного кодексу України, а саме доповнено пунктом 18 розділ ЦК «Прикінцеві та перехідні положення».
Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом № 2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. На час розгляду справи в суді строк дії воєнного стану в країні триває.
Тобто, на час дії воєнного стану позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Поряд з цим, як убачається з розрахунку заборгованості, наявного в матеріалах справи, інфляційні втрати за несвоєчасне виконання зобов`язань та 3 % річних, передбачені ст. 625 ЦК України, позивач просив стягнути виключно за період до введення в Україні воєнного стану.
Перевіривши визначений судом розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, який підлягає до стягнення з відповідачів, суд із ним погоджується та вважає його правильним.
За таких обставин, оскільки позичальником було порушено зобов`язання за договором банк правомірно нарахував заборгованість 3 % річних у розмірі 71 грн. 23 коп. та інфляційних втрат у розмірі 225 грн. 87 коп.
Таким чином, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача заборгованості за договором про споживчий кредит PL №18182 від 01.06.2021 року у розмірі 47606 грн. 76 коп., що складається з: простроченої заборгованості за основним зобов`язанням в розмірі 37 300 грн. 00 коп.; простроченої заборгованості за процентами за період з 01.08.2021 року по 15.05.2023 року (включно) в розмірі 10 009 грн. 66 коп.; інфляційні втрати за несвоєчасне виконання зобов`язань за період з 31.10.2021 року по 31.01.2022 року в розмірі 225 грн. 87 коп.; 3% річних всього в розмірі 71 грн. 23 коп.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Ураховуючи викладені обставини суд вважає, що позовні вимоги АТ «Банк інвестицій та заощаджень» підлягають частковому задоволенню.
Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 525, 526, 530, 549, 610, 611, 1049, 1050 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76-83, 130, 131, 259, 263-265 ЦПК України суд, -
УХВАЛИВ:
Позов Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП – НОМЕР_2 ), проживаючої в АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» (ЄДРПОУ 33695095), яке розташоване в м.Київ вул.Юрія Іллєнка, 83Д, заборгованість за договором про споживчий кредит PL №18182 від 01.06.2021 року у розмірі 47606 грн. 76 коп.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП – НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» (ЄДРПОУ 33695095) понесені судові витрати у розмірі 2050 грн. 05 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя     Одовічен Я.В.