У х в а л а
Іменем України
15 квітня 2026 року
м. Київ
Справа № 629/1697/22
Провадження № 61-11316ск25
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження
за касаційними скаргами ОСОБА_1 (далі - скаржник) 
на ухвали Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 1 та від 8 грудня 2025 року й ухвали Харківського апеляційного суду від 5 березня 2026 року про повернення апеляційних скарг скаржника
у справі за позовом скаржника до ОСОБА_2 за участю ОСОБА_3 як третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та
в с т а н о в и в:
1. У провадженні Лозівського міськрайонного суду Харківської області перебуває справа за вказаним позовом. 1 грудня 2025 року цей суд постановив ухвалу, згідно з якою задовольнив клопотання експерта про зобов`язання скаржника надати оригінали його медичної документації. 8 грудня 2025 року суд першої інстанції постановив в порядку, визначеному частиною першою статті 84 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), ухвалу, згідно з якою відмовив скаржнику у задоволенні його клопотань про витребування оригіналів медичної документації із медичних закладів.
2. Не погодившись із зазначеними ухвалами, скаржник подав на них апеляційні скарги.
3. 5 березня 2026 року Харківський апеляційний суд постановив дві ухвали про повернення вказаних апеляційних скарг скаржника. Мотивував тим, що ухвали суду першої інстанції про задоволення клопотання експерта про зобов`язання скаржника надати оригінали медичної документації та про відмову у задоволенні розглянутих в порядку, визначеному частиною першою статті 84 ЦПК України, клопотань скаржника про витребування оригіналів медичної документації із медичних закладів, не входять до переліку ухвал, визначеного статтею 353 Цивільного процесуального кодексу України, на які можна подати апеляційні скарги окремо від рішення суду.
4. 2 квітня 2026 року скаржник подав до Верховного Суду дві касаційні скарги на зазначені ухвали суду першої інстанції й апеляційного суду (вх. № 10600/0/220-26 від 6 квітня 2026 року та № 702/0/216-26 від 6 квітня 2026 року), у яких просив скасувати ці судові рішення.
(1) Щодо оскарження ухвал суду першої інстанції
5. Верховний Суд вважає, що підстав для відкриття касаційного провадження у частині оскарження ухвал суду першої інстанції від 1 та від 8 грудня 2025 року немає.
5.1. За змістом пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України та пункту 9 частини третьої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом.
5.2. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (частина перша статті 17 ЦПК України).
5.3. Не допускається касаційне оскарження судового рішення суду першої інстанції без його перегляду в апеляційному порядку (частина друга статті 17 ЦПК України).
5.4. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
5.5. З огляду на наведені приписи учасник справи не може оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, перегляд яких в апеляційному порядку не відбувся. Суд апеляційної інстанції повернув апеляційні скарги скаржника на ухвали суду першої інстанції від 1 та від 8 грудня 2025 року. Тобто перегляду цих ухвал в апеляційному суді не було. Відповідно неможливим є їхнє касаційне оскарження.
5.6. Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).
5.7. Враховуючи те, що ухвали суду першої інстанції від 1 та від 8 грудня 2025 року апеляційний суд не переглянув, у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами скаржника на ці судові рішення слід відмовити.
6. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України).
6.1. Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.
6.2. Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).
6.3. «Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, § 53).
6.4. Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує правомірну мету і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява № 17101/90, § 65).
6.5. Право касаційного оскарження згідно з процесуальним законом обмежене певними умовами, зокрема необхідністю апеляційного перегляду судового рішення перед тим, як поставити питання про його перегляд у касаційному порядку. Це обмеження спрямоване на забезпечення виконання Верховним Судом завдання із забезпечення сталості та єдності судової практики у порядку та спосіб, визначені таким законом (частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Зазначена мета є правомірною.
6.6. Скаржник подав касаційні скарги на ухвали суду першої інстанції, перегляд яких в апеляційному суді не відбувся. Звертаючись із цими скаргами, скаржник міг спрогнозувати неможливість касаційного перегляду зазначених судових рішень. Обмеження на подання касаційних скарг на ті судові рішення, які не переглянув апеляційний суд, є пропорційними вищевказаній правомірній меті. Встановлена процесуальним законом можливість касаційного оскарження судових рішень суду першої інстанції саме після їхнього перегляду апеляційним судом не нівелює для учасника справи доступ до суду та не ускладнює його настільки, щоби завдати шкоди самій суті цього права (див. mutatis mutandis ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17).
(2) Щодо оскарження ухвал апеляційного суду
7. Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження за касаційними скаргами на ухвали Харківського апеляційного суду від 5 березня 2026 року про повернення апеляційних скарг на ухвали суду першої інстанції від 1 і від 8 грудня 2025 року.
7.1. Учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається (частина друга статті 352 ЦПК України).
7.2. Право на апеляційне оскарження учасники справи можуть реалізувати у порядку, визначеному процесуальним законом, не зловживаючи їхніми процесуальними правами шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу, яку не можна оскаржити до ухвалення судом рішення щодо суті спору й окремо від такого рішення (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року у справі № 752/1016/17).
7.3. Ухвали суду першої інстанції про задоволення клопотання експерта про зобов`язання скаржника надати оригінали його медичної документації та про відмову в задоволенні розглянутих у визначеному частиною першою статті 84 ЦПК України порядку клопотань скаржника про витребування оригіналів медичної документації із медичних закладів не входять до визначеного у частині першій статті 353 ЦПК України переліку ухвал, які можна оскаржити в апеляційному порядку окремо від рішення суду щодо суті спору. Тому у разі, якщо учасник справи не погоджується із зазначеними ухвалами суду першої інстанції, застосовний припис частини другої вказаної статті про те, що заперечення на ухвали, які не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.
7.4. За змістом пункту 4 частини п'ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду. Саме цим приписом керувався апеляційний суд, повертаючи апеляційні скарги скаржникові. 
7.5. Встановлення у процесуальному законі переліку ухвал суду першої інстанції, які можна оскаржити окремо від рішення суду стосовно суті спору, та відтермінування реалізації права на апеляційне оскарження ухвал із питань, які не перешкоджають подальшому провадженню у справі, до подання апеляційної скарги на рішення суду щодо суті спору є розумним обмеженням, яке має на меті забезпечити розгляд справи впродовж розумного строку та запобігти зловживанням процесуальними правами, які можуть зумовлювати невиправдані зволікання під час такого розгляду. Ця мета є правомірною.
7.6. Обмеження права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду щодо суті спору ухвал, не визначених у частині першій статті 353 ЦПК України, є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване процесуальним законом. Звертаючись із апеляційною скаргою на ухвалу суду, яку за законом не можна окремо оскаржити в апеляційному порядку, учасник справи може спрогнозувати юридичні наслідки такого оскарження, визначені у пункті 4 частини п'ятої статті 357 ЦПК України (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 219/10010/17 (пункти 27-28)).
7.7. У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).
7.8. Встановивши, що ухвали суду першої інстанції про задоволення клопотання експерта про зобов`язання скаржника надати оригінали медичної документації та про відмову у задоволенні розглянутих в порядку, визначеному частиною першою статті 84 ЦПК України, клопотань скаржника про витребування оригіналів медичної документації із медичних закладів не входять до визначеного у частині першій статті 353 ЦПК України переліку ухвал, на які апеляційні скарги можна подати окремо від рішення суду, апеляційний суд обґрунтовано повернув апеляційні скарги скаржнику на підставі пункту 4 частини п'ятої статті 357 ЦПК України. Таке застосування процесуальних норм є вочевидь правильним і не викликає розумних сумнівів щодо застосування чи тлумачення, зокрема, пункту 4 частини п'ятої статті 357 ЦПК України. Тому касаційні скарги на ухвали апеляційного суду від 5 березня 2026 року про повернення апеляційних скарг слід визнати необґрунтованими та відмовити у відкритті касаційного провадження.
Керуючись статтями 260, 261, 394 ЦПК України, Верховний Суд
п о с т а н о в и в :
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами (вх. № 10600/0/220-26 від 6 квітня 2026 року та № 702/0/216-26 від 6 квітня 2026 року) ОСОБА_1 на ухвали Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 1 та від 8 грудня 2025 року, а також на ухвали Харківського апеляційного суду від 5 березня 2026 року про повернення апеляційних скарг ОСОБА_1 у справі за його позовом до ОСОБА_2 за участю ОСОБА_3 як третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, про визнання недійсним договору купівлі-продажу.
2. Копію ухвали та додані до касаційних скарг матеріали надіслати особі, яка подала ці скарги.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Судді 		Д. А. Гудима	
		Є. В. Краснощоков	
		П. І. Пархоменко