07.05.26
22-ц/812/987/26
Справа №484/7243/25
Провадження № 22-ц/812/987/26
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
07 травня 2026 року      м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу
ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_2 
на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 лютого 2026 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Паньковим Д.А., дата складання повного рішення не зазначена, у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Свеа фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості

В С Т А Н О В И В:
У грудні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Свеа фінанс» (далі -ТОВ "Свеа фінанс") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.
Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували, що 16 вересня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» (далі - ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога») та ОСОБА_1 було укладено Договір кредитної лінії №800001254 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Відповідно до п.1.1 Договору на умовах, встановлених договором, кредитодавець надає позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії в розмірі кредитного ліміту від 2 000,00 до 50 000,00 грн., на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачувати проценти кредитодавцю відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту. Строк дії Договору, відповідно до п.1.7. становить 5 років.
ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» свої зобов`язання за кредитним договором виконало, та надало позичальнику грошові кошти. Згідно із Розрахунком заборгованості Позичальником за строк дії Договору використано кредитний ліміт (отримано кошти) у розмірі 9968,55 грн.
Згідно із отриманою від первісного кредитора інформацією, відповідач в загальній кількості 34 разів оформлював кредитні відносини з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», попередні кредитні договори були погашені, що додатково доводить обізнаність відповідача з процедурою оформлення та виконання кредитного договору.
В подальшому відповідач виконував взяті на себе зобов`язання з істотним порушенням умов Договору, не здійснивши повернення суми наданого йому кредиту і процентів, нарахованих у строк користування кредитом, в повному обсязі або не сплативши взагалі, що спричинило виникнення простроченої заборгованості.
28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» було укладено Договір факторингу №28/1118-01 року, відповідно до умов якого, Клієнт зобов`язується відступити Фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором, тому право вимоги щодо заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №800001254 від 16.09.2021 року перейшло до ТОВ «Таліон плюс» 27.06.2023 відповідно до Реєстру прав вимоги №237 від 27.06.2023 до Договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 року. 
В подальшому 02.05.2024 року між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «Свеа фінанс», було укладено договір факторингу №02/0524-01/01.02-11/24, відповідно до умов якого право вимоги щодо заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №800001254 від 16.09.2021 року перейшло.
Відповідач належним чином не виконав зобов`язання, тому станом на дату складання позовної заяви заборгованість за договором №800001254 від 16.09.2021 року становить 49781,60 грн, яка складається з: 9968,55 - заборгованість за сумою кредиту; 39813,05 заборгованість за відсотками
Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача вищевказану заборгованість за кредитним договором та судові витрати.
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 лютого 2026 року позов задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «СВЕА ФІНАНС» заборгованість за Договором кредитної лінії №800001254 від 16.09.2021 року в розмірі 49781,60 грн, з яких: заборгованість за сумою кредиту - 9968,55 грн., заборгованість за відсотками - 39813,05 грн. та судовий збір в розмірі 2422,40 грн., а всього 52204 грн. 00 коп. 
Мотивуючи рішення суд першої інстанції зазначив, що позивач довів належними доказами укладання відповідачем кредитного договору №800001254 від 16 вересня 2021 року, обов`язки за яким не виконав, що призвело до виникнення заборгованості.
Суд першої інстанції виснував, що відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором, заборгованість відповідача становить 49781,60 грн., з яких: заборгованість за сумою кредиту - 9968,55 грн., заборгованість за відсотками - 39813,05 грн.
Вказаний розрахунок заборгованості відповідачем та його представником спростований не був, альтернативний розрахунок наданий не був. Відповідач, заперечуючи обставини перерахування на картковий рахунок кредитних коштів, не подав суду жодних доказів на спростування позиції позивача.
Так, відповідачем не подано обґрунтування про те, за яких обставин позикодавець мав можливість отримати його персональні дані або, що ці персональні дані належать не йому. Фактично заперечуючи отримання кредитних коштів, позивач не подав суду жодних доказів. При цьому суд звертає увагу, що такі докази, з огляду на інститут банківської таємниці, могли бути надані лише власником банківської карти, тобто відповідачем.
В апеляційні скарзі ОСОБА_1 , діючи через свого представника Єрмоленко А.В. вважав рішення незаконним, необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням судом норм матеріального права, та просять вказане рішення скасувати, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову
Апеляційна скарга мотивована тим, що у справі відсутні достатні дані про те, що відповідач підписав цей договір за допомогою одноразового ідентифікатора, як це було визначено договором. Також, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження реєстрації відповідача в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, отримання ним логіну та паролю в даній системі, а також ознайомлення з усіма істотними умовами договору.
Вказують, що, Верховний Суд у постанові від 04.02.2026 року у справі № 758/14925/23 зазначив, що розміщення договору за посиланням у простому PDF-форматі не є підтвердженням цілісності й незмінюваності тексту цього договору, оскільки цей формат дає можливість власнику вебсторінки (сайту) вносити зміни в односторонньому порядку. Якщо ж договір був направлений відповідачу у вигляді прикріпленого PDF-файлу, з електронної адреси позивача, яка чітко дає зрозуміти, що це саме його адреса, і сам текст листа та додатки до нього технічно неможливо змінити, то це є належним підтвердженням цілісності й незмінюваності електронного документа. Однак, позивачем не надано до суду належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження обставин того, що між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (первісний кредитор) та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір від 16.09.2021 № 800001254, укладення якого б відповідало висновкам Верховного Суду у зазначеній Постанові, та на виконання умов кредитного договору, відповідачу була перерахована сума кредиту кредитором, тобто отримання ним грошових коштів.
Вказують, що позивач звернувся до суду з позовом, тому саме позивач повинен був надати докази як підтвердження обставин, якими він обґрунтовував заявлені позовні вимоги, проте цей процесуальний обов`язок не виконаний позивачем.
Відповідно до змісту частини 1 статті 1050 ЦК України з урахуванням статей 526, 527, 530 ЦК України банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором (постанові Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 161/16891/15-ц).
Звертають увагу, що виписки по рахунках або касовий документ можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором в разі, якщо останні відповідають вимогам первинних документів. Однак, позивачем не надано до суду належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження обставин того, що між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 , було укладено договір кредитної лінії від 16.09.2021 № 800001254, та на виконання умов договору кредитної лінії, відповідачу була перерахована сума кредиту кредитором, тобто отримання ним грошових коштів.
Також, з наданих позивачем документів не можливо встановити розмір заявленої до стягнення заборгованості. Без надання деталізованого розрахунку заборгованості відносно Відповідача відсутні підстави для прийняття заявленої позивачем заборгованості, оскільки із вказаної заборгованості неможливо прослідкувати порядок її нарахування. З наведеного, потрібно зробити висновок, що станом на дату подачі позову позивачем не доведено наявність у відповідача заборгованості, а з наданих документів не можливо встановити розмір заборгованості відповідача перед позивачем та отримання відповідачем зазначених коштів.
Позивачем не було надано підписаного ним та Фактором акту прийому-передачі реєстру боржників ані за договором факторингу № 28/1118-01 про відступлення прав вимоги від 28.11.2018р., ані за договором факторингу № 02/0524 01/01.02-11/24 від 02.05.2024, у якому було б зазначено про передачу права грошової вимоги за договором кредитної лінії № 800001254 від 16.09.2021 року. В матеріалах справи відсутня форма Акту приймання-передачі реєстру боржників, який би містив дату та підписи сторін, та яка мала б бути долучена до договору факторингу № 28/1118 про відступлення прав вимоги від 28.11.2018р. та до договору факторингу № 02/0524-01/01.02-11/24 від 02.05.2024. Таким чином, позивач не надав належних та допустимих доказів того, що до нього взагалі перейшло право вимоги до Відповідача за договором факторингу № 02/0524-01/01.02-11/24 про відступлення прав вимоги від 02.05.2024 року.
Також, як вбачається з матеріалів справи, жодних доказів того, що Фактор перерахував Клієнтові грошові кошти по Договору Факторингу № 28/1118-001 від 28.11.2018р., матеріали справи не містить, та будь-яких додаткових угод та платіжних доручень, які б підтверджували сплату по Договору факторингу 28/1118-001 від 28.11.2018р. матеріали справи не містять, що свідчить про те, що матеріали справи не містять доказів переуступки прав вимоги від первісного кредитора.
Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу ТОВ «Свеа фінанс» не скористались.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що 16 вересня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено Договір кредитної лінії №800001254 шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Відповідно до п.1.1 Договору на умовах, встановлених договором, кредитодавець надає позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії в розмірі кредитного ліміту від 2 000,00 до 50 000,00 грн., на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачувати проценти кредитодавцю відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту. Строк дії Договору, відповідно до п.1.7. становить 5 років.
28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» було укладено Договір факторингу №28/1118-01 року, відповідно до умов якого, право вимоги щодо заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №800001254 від 16.09.2021 року перейшло до ТОВ «Таліон плюс» 27.06.2023 відповідно до Реєстру прав вимоги №237 від 27.06.2023 до Договору факторингу№ 28/1118-01 від 28.11.2018 року. 
В подальшому 02.05.2024 року між ТОВ «Таліон плюс » та ТОВ «Свеа фінанс», було укладено договір факторингу №02/0524-01/01.02-11/24, відповідно до умов якого право вимоги щодо заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №800001254 від 16.09.2021 року перейшло.
Відповідно до розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» заборгованість за договором №800001254 від 16.09.2021 року станом на 02 травня 2024 року становить 49781,60 грн, яка складається з: 9968,55 - заборгованість за сумою кредиту; 39813,05 заборгованість за відсотками.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову ТОВ "Свеа Фінанс", суд першої інстанції виходив з того, що 16 вересня 2021 року між ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та ОСОБА_1 було укладено Договір кредитної лінії №800001254, право вимоги за яким в подальшому було відступлено на користь позивача; первісний кредитор виконав взяті на себе зобов`язання, відповідач, в свою чергу, не виконує зобов`язання, в зв`язку з чим має заборгованість за кредитним договором з повернення тіла кредиту та відсотків у загальному розмірі 49781,60 грн, які підлягають стягненню з нього на користь позивача.
Апеляційний суд не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).
Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до частини 1 статті 181 ГК України господарський договір, як правило, існує в вигляді єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощеній формі шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами та іншими засобами електронної комунікації, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні норми до форми та порядку укладення даного виду договорів.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19; від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України "Про електронну комерцію" (далі - Закон).
Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону).
Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає, яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Так, судом встановлено і доводами апеляційної скарги не спростовується, що 16 вересня 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено Договір кредитної лінії №800001254 в електронній формі шляхом його підписання електронними підписами сторін, в тому числі ОСОБА_1 - одноразовим ідентифікатором "5EG69KS6".
Разом із тим, із матеріалів справи вбачається, що договір, підписаний ОСОБА_1 передбачав передачу первісним кредитором позичальнику у власність грошових коштів шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника, вказаний останнім.
Кредитний договір має консенсуальний характер, оскільки на відміну від договору позики набирає чинності з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов (ч. 1 ст. 638 ЦК). Це, в свою чергу, надає сторонам кредитного договору право на відмову від надання або одержання кредиту за вже укладеним договором. Таким чином, укладення кредитного договору підтверджує наявність правовідносин, що наділяє сторін певними правами і обов`язками, однак сам факт укладення договору не є беззаперечним доказом наявності заборгованості.
Апеляційний суд враховує правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 (провадження №14-131цс19), у якій зазначено, що згідно частини 1 статті 1050 ЦК України з урахуванням положень статей 526, 527, 530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).
Стаття 80 ЦПК України передбачає достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини 3 статті 13 ЦПК України).
У разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит.
Оскільки позивач ТОВ "Свеа Фінанс" посилався на те, що він набув права вимоги за вказаним договором на підставі укладених договорів факторингу, саме на останнього покладено обов`язок з доведення перерахування позичальнику грошових коштів на вказаний ним картковий рахунок.
Водночас, відповідач по справі ОСОБА_1 стверджує, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ "Свеа Фінанс" не підтвердили виконання свого обов`язку щодо видачі коштів жодним належним і допустимим доказом, зокрема, первинними документами.
Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення договору на умовах, які вказані позивачем в позовній заяві, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Зазначений розрахунок з зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документом, що створений самим позивачем, а, відтак, інформація вказана в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач.
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено належними доказами неналежне виконання позичальником умов зобов`язання за кредитом, унаслідок чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягнення. Проте вказаний висновок не відповідає зібраним у справі доказам.
Так, відповідно до частин 1 - 4 статті 13 Закону України "Про електронну комерцію" розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України "Про платіжні послуги", "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.
Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.
Способи, строки та порядок розрахунків у сфері електронної комерції визначаються в електронному договорі з урахуванням вимог законодавства України.
Продавець (виконавець, постачальник), надавач платіжних послуг, оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала плату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.
Первісний кредитор ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» є фінансовою, а не банківською установою. Зважаючи на положення Закону України «Про платіжні послуги», інформаційний лист платіжного сервісу (платіжної системи), через який здійснювалося перерахування коштів, є первинним обліковим документом, що підтверджує факт здійснення платіжної операції та всі її реквізити.
Проте позивачем такий інформаційний лист платіжного сервіру, який би містить інформацію про перерахування коштів на банківську картку визначену відповідачем в договорі кредиту, що у сукупності з іншими доказами, такими як укладений кредитний договір та розрахунок заборгованості, належним чином підтверджує факт надання кредитних коштів відповідачу, до суду не було надано.
Під час розгляду справи судом першої інстанції позивачем не заявлялося клопотання про витребування у банку-емітента доказів перерахування коштів саме відповідачу, а також інформації про рух коштів по його рахунку.
Відтак, жодних належних доказів тих обставин, про які заявляє позивач у позовній заяві, а саме, що заборгованість відповідача по кредитному договору складає 49781,60 грн. (відповідно до розрахунку заборгованості), матеріали справи не містять. Надані позивачем документи лише констатують наявність заборгованості у фіксованій сумі, але не підтверджують її наявність, походження і розмір.
Відтак, апеляційний суд приходить до висновку, що жодних належних та допустимих доказів тих обставин, про які заявляє позивач у позові щодо перерахування та отримання відповідачем кредитних коштів, наявності заборгованості та її розміру матеріали справи не містять, а відтак позов ТОВ "Свеа Фінанс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено судом першої інстанції безпідставно, оскільки є недоведеним та необґрунтованим.
Посилання відповідача на не врахування судом першої інстанції при вирішенні цього спору вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік», Положення про організацію операційної діяльності в банках України, хоча і є не правильним, проте таке не впливає на висновки апеляційного суду на недоведеність перерахування позивачем коштів відповідачеві, та їх отримання останнім, на підставі вказаного кредитного договору. 
За таких умов, оскільки факту отримання ОСОБА_1 коштів за кредитним договором в межах цього апеляційного перегляду не встановлено, нарахування процентів за користування кредитними коштами в будь-якому розмірі та за будь-який період є безпідставним.
Зважаючи на недоведеність в межах даного позову факту укладення кредитного договору та надання кредитних коштів, а отже недоведеності наявності права вимоги до ОСОБА_1 у первісного кредитора ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», апеляційний суд не оцінює доводи апеляційної скарги щодо недоведеності факту відступлення права вимоги на користь ТОВ «Таліон плюс», яке в свою чергу відступило право вимоги на користь ТОВ "Свеа Фінанс" та відсутності в матеріалах справи акту прийому-передачі реєстру боржників ані за договором факторингу № 28/1118-01 про відступлення прав вимоги від 28.11.2018р., ані за договором факторингу № 02/0524 01/01.02-11/24 від 02.05.2024, у якому було б зазначено про передачу права грошової вимоги за договором кредитної лінії № 800001254 від 16.09.2021 року, а також, що матеріали справи не містять доказів переуступки прав вимоги від первісного кредитора . 
З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що відповідно до вимог статті 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нового судового рішення про відмову в позові.
Відповідно до статті 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з позивача на користь відповідача понесені ним судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 3633,60 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_2 , задовольнити.
Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27 лютого 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Свеа Фінанс" до  ОСОБА_1  про стягнення кредитної заборгованості відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Свеа Фінанс" (код ЄДРПОУ 37616221) на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 3633,60 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 

Головуючий       Ж.М. Яворська

Судді         Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк
Повний текст постанови складено 07 травня 2026 року.