КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2026 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 756/4820/21
номер провадження 22-ц/824/6290/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
за участю секретаря судового засідання	 Єфіменко І.О.,	
учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,
представник позивача ОСОБА_2 ,
представник відповідача Захватаєв А.С. ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 
на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 грудня 2025 року /суддя Тиха О.О./
на додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 08 січня 2026 року /суддя Тиха О.О./
у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про розірвання трудового договору, стягнення заборгованості по заробітній платі, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про розірвання трудового договору, стягнення заборгованості по заробітній платі. Просив розірвати з 01.02.2021 строковий трудовий договір № 1 від 25.05.2020, укладений між ним та ФОП ОСОБА_4 ; стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у гривневому еквіваленті станом на 24.03.2021 у розмірі 309 497,00 грн.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 05 грудня 2025 року у задоволенні позову відмовлено. /т. 3 а.с. 3-9/
Додатковим рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 08 січня 2026 року заяву представника відповідача - адвоката Захватаєва Андрія Сергійовича, про розподіл судових витрат задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 22 900 (двадцять дві тисячі дев`ятсот) гривень 00 копійок; витрати на проведення судової почеркознавчої експертизи у розмірі 28 713 (двадцять вісім тисяч сімсот тринадцять) гривень 77 копійок. В іншій частині у задоволенні вимог відмовлено. /т. 3 а.с. 48-52/
Не погоджуючись з вказаними рішеннями, ОСОБА_1 звернувся з апеляційними скаргами, в яких просив рішення скасувати, задовольнити вимоги його позову і відмовити у стягненні витрат на правову допомогу.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, а також на недоведеність обставин, що мають істотне значення для справи (п. 2, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України).
Апелянт вважає, що суд не повно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки поданим доказам та неправильно застосував норми трудового законодавства. Зокрема, суд дійшов передчасного висновку про відсутність трудових відносин між сторонами, проігнорувавши підписаний сторонами трудовий договір від 25.05.2020 з відтиском печатки відповідача, показання свідка ОСОБА_5 , а також фактичне виконання апелянтом обов`язків начальника виробництва.
Апелянт наголошує, що судом порушено принцип змагальності та рівності сторін (ст. 13, 31 ЦПК України), оскільки не було вжито достатніх заходів для всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи (ч. 1 ст. 2, ст. 10 ЦПК України). Крім того, судом допущено суттєве порушення строків розгляду справи, що призвело до втрати можливості залучити інших свідків (один загинув, інші перебувають за кордоном або на фронті), чим порушено право апелянта на справедливий судовий розгляд у розумний строк (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Щодо призначення повторної почеркознавчої експертизи апелянт вказує на процесуальне порушення - замість повторної експертизи (ст. 113 ЦПК України) фактично була проведена додаткова, без належних підстав та без виклику попереднього експерта для дачі пояснень. Апелянт вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про виклик експерта, чим порушив вимоги ст. 89, 263 ЦПК України щодо оцінки доказів.
Апелянт також посилається на правову позицію Верховного Суду щодо того, що наявність відтиску печатки юридичної особи (ФОП) на договорі є достатнім доказом його вчинення від імені підприємця, якщо не доведено факту викрадення чи неправомірного використання печатки (постанови ВС від 23.07.2019 у справі № 918/780/18, від 24.02.2021 у справі № 926/2308/19 та інші).
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі на додаткове рішення, апелянт зазначає, що додаткове рішення ухвалено з грубим порушенням норм процесуального права, а саме статей 131, 141, 263 ЦПК України.
Апелянт вважає необґрунтованим стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 22 900 грн та витрат на проведення судових експертиз у розмірі 28 713,77 грн. Представник відповідача подав заяву про ухвалення додаткового рішення вже після проголошення основного рішення, без поважних причин пропуску строку на подання доказів щодо витрат до закінчення судових дебатів. Суд не вирішив питання про поновлення строку та не навів мотивів поважності причин такого пропуску, чим порушив вимоги ч. 3 ст. 141 ЦПК України та практику Верховного Суду щодо розподілу судових витрат.
Вказував і на те, що витрати на проведення додаткової експертизи, яка по суті була проведена замість повторної, виникли внаслідок процесуальних помилок самого суду, а тому не можуть бути покладені на позивача. Крім того, апелянт звертає увагу, що спір виник унаслідок неправомірних дій відповідача (невиплата заробітної плати та неофіційне працевлаштування), у зв`язку з чим відповідно до ч. 9 ст. 141 ЦПК України суд мав право покласти судові витрати повністю на відповідача.
Відповідач у відзиві на апеляційні скарги зазначає, що рішення та додаткове рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апелянта є необґрунтованими, суперечать матеріалам справи та не підлягають задоволенню.
Вказує, що строковий трудовий договір № 1 від 25.05.2020 між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є неукладеним. Згідно з висновком додаткової судової почеркознавчої експертизи Київського відділення Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» № 1159 від 23.01.2025 підпис від імені роботодавця виконаний іншою особою, а не ОСОБА_4 (ст. 207 ЦК України). Наявність відтиску печатки сама по собі не підтверджує укладення договору, оскільки печатка є лише додатковим реквізитом і не замінює підпис сторони (правова позиція Верховного Суду, викладена у постановах від 23.07.2019 у справі № 918/780/18, від 24.02.2021 у справі № 926/2308/19).
Наголошує, що апелянт не надав жодних належних доказів, які б підтверджували факт перебування у трудових відносинах: відсутні заява про прийняття на роботу, наказ про зарахування, запис у трудовій книжці, відомості про нарахування та виплату заробітної плати, табелі обліку робочого часу тощо. Показання єдиного свідка ОСОБА_5 є непереконливими, оскільки свідок не підтвердила факту укладення саме з нею трудового договору та не володіє достовірними відомостями про умови праці апелянта (ст. 89 ЦПК України).
Щодо призначення повторної судової експертизи відповідач вказує, що зміна статусу експертизи з повторної на додаткову відбулася правомірно через необхідність дослідження нових зразків почерку, що не є процесуальним порушенням і не впливає на допустимість висновку експерта (ст. 102, 113 ЦПК України).
Щодо додаткового рішення про розподіл судових витрат відповідач зазначає, що заява була подана у межах розумного строку після отримання повного тексту рішення, а суд обґрунтовано задовольнив її частково. Витрати на правничу допомогу та проведення експертиз підтверджені належними доказами (договір про надання правової допомоги, акти прийому-передачі послуг, платіжні документи) і є співмірними складності справи, обсягу виконаних робіт та значенню спору для відповідача (ч. 3, 4 ст. 137, ст. 141 ЦПК України). Апелянт, як позивач, у разі відмови в позові повинен нести відповідні витрати.
Таким чином, доводи апеляційних скарг ґрунтуються на припущеннях, не підтверджені належними та допустимими доказами, суперечать матеріалам справи та вимогам чинного законодавства, а тому підлягають відхиленню.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню, а судові рішення залишенню без змін на підставі наступного.
Судом встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу трудових відносин між сторонами, стягнення заборгованості по заробітній платі та заперечення відповідачем факту існування між нею та позивачем трудових відносин.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що між ним та відповідачем 25.05.2020 був укладений строковий трудовий договір № 1 на строк до 25.05.2021, у якому був визначений його посадовий оклад та за яким він працював у відповідача на посаді начальника виробництва м`яких меблів. Проте, відповідачем порушено трудовий договір в частині виплати заробітної плати, у зв`язку з чим договір підлягає розірванню, а з відповідача на його користь підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі за період з 25 травня 2020 року по січень 2021 року включно у розмірі 309 497,00 грн.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно керувався статтею 21 КЗпП України про те, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а роботодавець зобов`язується виплачувати заробітну плату і забезпечувати умови праці; статтею 24 КЗпП України про те, що трудовий договір укладається у письмовій формі, а працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом (розпорядженням) власника; статтями 202, 207 ЦК України про те, що правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами), а підпис є обов`язковим реквізитом, який підтверджує волевиявлення особи; статтями 626, 638 ЦК України про те, що договір є укладеним лише за умови досягнення згоди з усіх істотних умов у належній формі; статтями 76, 77, 81, 89 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту укладення строкового трудового договору № 1 від 25.05.2020 та перебування у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_4 , оскільки згідно з висновком додаткової судової почеркознавчої експертизи № 1159 від 23.01.2025 підпис від імені роботодавця виконано іншою особою, а наявність відтиску печатки сама по собі не підтверджує укладення договору. У зв`язку з недоведеністю факту існування трудових відносин позовні вимоги про розірвання договору та стягнення заборгованості по заробітній платі задоволенню не підлягають.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, неналежно оцінив докази, передчасно дійшов висновку про відсутність трудових відносин, порушив принцип змагальності та допустив процесуальні порушення при призначенні та проведенні судової експертизи, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до висновку додаткової судової почеркознавчої експертизи № 1159 від 23.01.2025, проведеної експертами Київського відділення Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса», підпис від імені роботодавця у строковому трудовому договорі № 1 від 25.05.2020 виконано не ОСОБА_4 , а іншою особою. Цей висновок відповідає вимогам ст. 102 ЦПК України та не спростований апелянтом жодними допустимими доказами.
Наявність відтиску печатки ФОП ОСОБА_4 на договорі сама по собі не може підтверджувати факт його укладення, оскільки печатка є лише додатковим реквізитом і не замінює обов`язкового підпису сторони (ст. 207 ЦК України). Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 23.07.2019 у справі № 918/780/18, від 24.02.2021 у справі № 926/2308/19 та інших.
Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, зокрема ст. 21, 24 КЗпП України, ст. 202, 207, 626, 638 ЦК України, та обґрунтовано вказав, що для визнання трудових відносин недостатньо лише підписаного однією стороною договору. Необхідно також підтвердити фактичне допущення до роботи, видання наказу (розпорядження), подання трудової книжки, дотримання інших умов, передбачених ст. 24 КЗпП України. Позивачем такі докази не надані.
Показання свідка ОСОБА_5 судом першої інстанції належно оцінені. Вони підтверджують лише факт роботи свідка у цеху разом з позивачем, але не доводять укладення трудового договору саме з ФОП ОСОБА_4 та перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем (ст. 89 ЦПК України).
Крім того, як встановлено з пояснень ОСОБА_1 в ході розгляду справи апеляційним судом, ОСОБА_4 працювала у ОСОБА_6 , хотіла організувати своє виробництво, з ОСОБА_1 у них була домовленість поки запуститься виробництво, офіційного працевлаштування не буде і заробітної плати, потім будуть ділити прибуток. Він почав шукати робітників для виробництва, зокрема і свідка ОСОБА_5 яка працювала разом з ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у цеху по виробництву м`яких меблів за адресою: АДРЕСА_1 , неофіційно, отримуючи заробітну плату готівкою і лише після укладення у грудні 2020 року трудового договору з ФОП ОСОБА_4 була офіційно працевлаштована. ОСОБА_1 вказував на те, що у грудні з ОСОБА_4 у нього був конфлікт, тому з ним трудові відносини офіційно належним чином оформлені не були, вказував, що йому було відомо про те, що за укладений договором з нього не утримувались податки, фактично, ніяких більше юридичних оформлень не відбувалось, а договір слугував гарантією співпраці.
В контексті цього, апеляційний суд зауважує і на тому, з ким саме був укладений строковий трудовий договір.
За його змістом: «ФОП ОСОБА_4 (далі - «Підприємство») в особі ОСОБА_6 (далі - «Роботодавець»), який діє на підставі Статуту, з однієї сторони, та громадянин ОСОБА_1 - (далі - « Працівник »), з іншої сторони, …..» /т. 1 а.с. 6/
Отже, роботодавцем є ОСОБА_6 , а не ФОП ОСОБА_4 , якщо прямо тлумачити сторін договору, що додатково свідчить про те, що ФОП ОСОБА_4 не могла на час укладення договору оформлювати позивача як працівника ФОП.
Крім того, доказів фактично зробленої роботи, які були, як вказує апелянт, відхилені судом першої інстанції, в апеляційному суді повторно не заявлялось, з позовом ОСОБА_1 про порушення свої прав у грудні 2020 року, звернувся в кінці березня 2021 року, при цьому не заявляв щодо виконання фактичних трудових обов`язків.
Колегія суддів не вбачає порушень принципу змагальності чи рівності сторін (ст. 13, 31 ЦПК України), оскільки судом було вжито всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема призначено почеркознавчу експертизу за клопотанням позивача. Зміна статусу експертизи та надання додаткових зразків почерку не суперечить вимогам ст. 102, 113 ЦПК України і не тягне за собою недопустимість висновку експерта.
Доводи апелянта щодо порушення строків розгляду справи та неможливості залучення інших свідків не впливають на правильність висновків суду, оскільки строк розгляду справи зумовлений, зокрема, неодноразовим зупиненням провадження для проведення експертиз за ініціативою сторін, а показання свідків не можуть бути єдиним доказом існування трудових відносин.
Щодо витрат на правову допомогу.
05 грудня 2025 року представник відповідача ФОП ОСОБА_4 - адвокат Захватаєв А.С. звернувся із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 66 000,00 грн та витрати на проведення двох судових почеркознавчих експертиз у розмірі 28 713,77 грн.
Постановляючи додаткове судове рішення, суд першої інстанції вірно керувався статтями 133, 137, 141 ЦПК України щодо складу судових витрат, порядку їх розподілу між сторонами та критеріїв розумності та співмірності витрат на правничу допомогу; статтею 270 ЦПК України про ухвалення додаткового рішення.
Судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати, понесені відповідачем, підлягають стягненню з позивача. При цьому суд визнав доведеними та розумними витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 22 900,00 грн та витрати на проведення судових експертиз у розмірі 28 713,77 грн, а в іншій частині заяви відмовив.
Доводи апеляційної скарги, щодо безпідставності стягнення судових витрат, колегією суддів відхиляються з таких підстав.
Відповідно до ч. 3 ст. 270 ЦПК України додаткове рішення може бути ухвалено за заявою сторони, поданою до закінчення судового розгляду або протягом п`яти днів після проголошення рішення, якщо суд не вирішив питання про судові витрати.
Суд обґрунтовано керувався статтями 133, 137, 141 ЦПК України та правильно застосував критерії розумності, співмірності та доведеності судових витрат. Витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 22 900 грн підтверджені договором, актами приймання-передачі послуг та платіжними документами, відповідають складності справи, тривалості її розгляду та обсягу виконаної роботи. Витрати на проведення судової почеркознавчої експертизи в розмірі 28 713,77 грн також є документально підтвердженими та безпосередньо пов`язаними із захистом прав відповідача.
Доводи апелянта щодо того, що витрати на експертизу виникли через процесуальні помилки суду, є безпідставними, оскільки призначення повторної експертизи було зумовлено необхідністю всебічного з`ясування обставин справи.
Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, - 

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 грудня 2025 року та на додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 08 січня 2026 року - залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 05 грудня 2025 року та додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 08 січня 2026 року - залишити без змін.
Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.
Повний тест постанови складено 06.05.2026 р.

Головуючий: Судді: