Справа № 369/14786/25
2/709/355/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 червня 2026 року с-ще Чорнобай

Чорнобаївський районний суд Черкаської області у складі:
головуючого судді - Чубая В.В.,
за участі секретаря судового засідання - Кіян С.О.,
представника позивача - адвоката Алєксєєва В.В.,
представника відповідача - адвоката Булаєнка Р.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Чорнобаївського районного суду Черкаської області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу,

в с т а н о в и в:

До Чорнобаївського районного суду Черкаської області із Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області за підсудністю надійшла позовна заява ТДВ «СГ «Оберіг» (далі - позивач) до ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення страхового відшкодування у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу.
В обґрунтування позовних вимог (з урахуванням заяви про їх зменшення від
10 березня 2026 року) зазначалося, що з вини відповідача, який керував транспортним засобом марки «Opel Movano», трапилася ДТП за участю транспортних засобів марки «Ford C-Max» і марки «Volkswagen Passat», внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у позивача, який виплатив потерпілим страхове відшкодування у загальному розмірі 137276,00 гривень. Відповідач самостійно без участі представників позивача уклав електронний поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, де було невірно зазначено тип транспортного засобу, внаслідок чого застосовано значно менший коригуючий коефіцієнт К1=1,18, хоча мав бути застосований коригуючий коефіцієнт К1=2, що з`ясувалося вже після настання ДТП. У зв`язку з тим, що відповідач використовував забезпечений транспортний засіб у сфері, що передбачає більше значення коригуючого коефіцієнта, беручи до уваги його винуватість у скоєнні ДТП, позивач отримав право на компенсацію 50% виплаченого страхового відшкодування, що становить 68638,00 гривень, у зв`язку з чим звернувся до суду. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача понесені ним судові витрати у виді судового збору та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7300,00 гривень.
Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 19 лютого
2026 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Надалі ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 19 березня 2026 року прийнято до розгляду заяву представника позивача про зменшення позовних вимог.
Від представника відповідача 02 квітня 2026 року надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній з позовними вимогами не погодився, проте не заперечував обставини притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за скоєння ДТП та оформлення ним електронного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Зазначав, що вказаний електронний договір було укладено за допомогою застосунку «Мonobank», а позивач погодився з його умовами, оскільки підписав його, видав поліс та надав відповідну інформацію до МТСБУ. При цьому при укладенні цього договору позивач, як страховик, не був позбавлений можливості перевірити надану відповідачем, як страхувальником, інформацію, зокрема щодо типу транспортного засобу. Стверджував, що обов`язок з правильного внесення відомостей до страхового полісу покладається саме на страховика, а тому ризики неправильного заповнення цього документа за умови надання страхувальником достовірних відомостей, несе страховик. Саме страховику належить право встановлювати розмір страхового платежу, а отже застосування або незастосування самим страховиком відповідного (правильного) коефіцієнту для визначення його розміру не може бути підставою для покладення на винного у ДТП водія обов`язку щодо повернення страховику 50% виплаченого страхового відшкодування, оскільки встановлення або визначення правильного коефіцієнту не залежить від волі страхувальника, а є компетенцією страховика. Доказів того, що відповідач, як страхувальник, під час укладення електронного договору приховав чи не надав відомості, що мають істотне значення, відсутні. При цьому страхова компанія є професійним учасником ринку, тоді як страхувальник є споживачем відповідних послуг та перебуває у більш вразливому становищі. Натомість у цьому випадку поведінка страховика, тобто позивача, є недобросовісною, оскільки умисел відповідача на введення в оману позивача при укладенні електронного договору недоведений. Крім того, на переконання представника відповідача, позивач невірно тлумачить положення ч. 1 ст. 38-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на які посилається як на підставу позову, оскільки коригуючі коефіцієнти К1 «тип транспортного засобу» і К3 «сфера використання» є різними за своєю правовою природою. З приводу заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу зазначав, що долучені до позовної заяви докази не підтверджують, що надання такої допомоги стосується саме цієї цивільної справи. За таких обставин представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, а також покласти на позивача витрати відповідача на професійну правничу допомогу, остаточний розмір яких буде повідомлено після ухвалення судового рішення.
У відповіді на відзив, яка надійшла до суду 06 квітня 2026 року, представник позивача зазначив, що положеннями Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» імперативний обов`язок надати правдиві відомості щодо забезпеченого транспортного засобу покладено саме на страхувальника, тобто на відповідача, а викладені у відзиві доводи є нічим іншим як намаганням «відбілити» відповідача та перекласти його відповідальність за надані неправдиві відомості щодо транспортного засобу на страховика, тобто на позивача. При цьому дії відповідача мали свій мотив і умисел, що полягав у неправомірному зменшенні розміру страхового платежу. На думку представника позивача, поняття «сфера використання» стосується не лише мети експлуатації, а охоплює всю сукупність показників забезпеченого засобу. Тип транспортного засобу, тобто вантажний чи легковий, є фундаментальним показником, що визначає сферу та характер його використання. Вказував також, що відзив на позовну заяву містить посилання на нерелевантну судову практику Верховного Суду. Стверджував, що поведінка позивача є добросовісною, оскільки останній здійснив страхові виплати потерпілим, а звернення до суду з цим регресним позовом є наслідком якраз неправомірних дій відповідача.
08 квітня 2026 року від представника відповідача до суду надійшли письмові заперечення, де вкотре вказав на відсутність доказів надання відповідачем неправдивих відомостей під час укладення електронного договору. Стверджував, що судова практика, на яку він посилався у відзиві на позовну заяву, безпосередньо стосується позивача, оскільки він також був позивачем у вказаних судових справах, а підставою позовів було надання страхувальником неправдивих відомостей щодо забезпеченого транспортного засобу. З приводу надання оманливої інформації звертав увагу, що позивачем не зазначено на якому саме етапі відповідач нібито надав неправдиві відомості щодо транспортного засобу і де вони знайшли своє відображення. Вказував, що позивач не заявляв вимог про визнання договору страхування недійсним з вказаних підстав. Наполягав, що «сфера використання транспортного засобу» є самостійним та окремим показником. Невідповідність саме сфери використання забезпеченого транспортного засобу є ризиком страхувальника, який виникає вже після оформлення полісу страхування, і саме він є визначальним для застосування ч. 1 ст. 38-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Від представника позивача 23 квітня 2026 року до суду також надійшла заява, в якій йшлося про важливість правильного визначення типу транспортного засобу при укладенні договору страхування, оскільки це має вплив на вартість страхового полісу. Зазначалося про добросовісність дій позивача, як страховика, а також про відсутність у нього права відмовити в укладенні договору страхування, права проводити страхові розслідування при його укладенні, права достроково припинити дію договору страхування, права відмовити потерпілому у виплаті страхового відшкодування. Натомість відповідач, як страхувальник, не виконав свого обов`язку щодо повідомлення страховика про настання страхового випадку, що додатково свідчить про його недобросовісну поведінку, протягом строку дії договору страхування не повідомляв страховика про будь-які зміни істотних обставин щодо ризиків, не виконав обов`язку щодо проходження обов`язкового технічного контролю. При цьому останній був добре обізнаний в умовах страхування, оскільки вони є нескладними та сталими протягом більше 20 років. Надання неправдивої інформації при укладенні договору страхування є грубим порушенням законодавчих обов`язків відповідача, як страхувальника, а факт укладення такого договору надалі не легітимізує цю неправдиву інформацію та тягне майнову відповідальність останнього при настанні ДТП з огляду на право страховика на регрес.
Під час судового розгляду представник позивача наполягав на задоволенні позову з підстав, викладених у заявах позивача по суті справи.
Представник відповідача у судових засіданнях, посилаючись на викладені у заявах відповідача по суті справи доводи, просив відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на їх безпідставність.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов такого висновку.
Відповідно до копії полісу від 05 лютого 2022 року № ЕР-208030741 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідач застрахував у позивача транспортний засіб марки «Opel Movano» (д.н.з.
НОМЕР_1 ), 2006 року випуску. У вказаному полісі також зазначено: тип транспортного засобу - В3; розмір страхового платежу - 1072,00 гривень, який розраховано на підставі базового платежу = 180,00 гривень та корегуючих коефіцієнтів: К1 = 1,18; К2 = 2,5; К3 = 1,0; К4 = 1,6; К5 = 1,0; К6 = 1,3; К7 = 1,0; К8 = 0,97; К бонус-малус = 1,0 (а.с. 10 на звороті, 149).
У копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 зазначено, що транспортний засіб марки «Opel Movano» (д.н.з. НОМЕР_1 ) має тип - спеціалізований вантажний фургон малотонажний - В; повну масу - 3500; масу без навантаження - 1962; категорію - В; кількість місць з місцем водія - 3 (а.с. 11).
Згідно з копією постанови Голосіївського районного суду міста Києва від
21 вересня 2022 року у справі № 752/10425/22 відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 850,00 гривень (а.с. 12).
Зі змісту вказаної постанови суду видно, що відповідач 05 серпня 2022 року о 09:05, керуючи транспортним засобом марки «Opel Movano» (д.н.з. НОМЕР_1 ), рухаючись по вул. Ак. Заболотного, 37 у м. Києві, у порушення вимог п. 13.1. ПДР України, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з транспортним засобом марки «Ford C-Max» (д.н.з. НОМЕР_3 ), який зупинився попереду і який, в свою чергу, від отриманого удару скоїв зіткнення з транспортним засобом марки «Volkswagen Passat» (д.н.з. НОМЕР_4 ), який знаходився попереду, що спричинило механічні пошкодження транспортних засобів.
05 серпня 2022 року складено акти огляду транспортних засобів марки «Volkswagen Passat» (д.н.з. НОМЕР_4 ) і марки «Ford C-Max» (д.н.з. НОМЕР_3 ), де зазначено перелік їх механічних пошкоджень (а.с. 14 і 18 відповідно).
Власник транспортного засобу марки «Volkswagen Passat» (д.н.з. НОМЕР_4 ) ОСОБА_2 , про що свідчить копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 (а.с. 13), а також власник транспортного засобу марки «Ford C-Max» (д.н.з. НОМЕР_3 ) ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 (а.с. 17), звернулися до позивача із заявами на виплату страхового відшкодування (а.с. 12 і 16 на звороті відповідно).
Надалі проведено ремонтну калькуляцію (а.с. 15, 19-21) і складено страхові акти від 21 жовтня 2022 року № 38640/1 (а.с. 15 на звороті) і від 11 листопада 2022 року
№ 38640/1/1 (а.с. 21 на звороті).
Позивач виплатив ОСОБА_2 страхове відшкодування у розмірі
13776,00 гривень, що підтверджується копією платіжної інструкції в національній валюті від 25 жовтня 2022 року № 3971 (а.с. 16), а ОСОБА_3 у розмірі 123500,00 гривень, про що свідчить копія платіжної інструкції в національній валюті від 11 листопада 2022 року № 4111 (а.с. 22).
Представником позивача також долучено до матеріалів справи показники за внутрішніми договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що розпочали дію у календарному періоді, та вимогами, врегульованими страховиками у аналогічному календарному періоді у розрізі місця реєстрації власника транспортного засобу та типів транспортних засобів за період з 2019 року до 2025 року включно (а.с. 181-187).
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Таким чином відповідач є винуватцем ДТП, що трапилась 05 серпня 2022 року за участю транспортного засобу марки «Opel Movano» (д.н.з. НОМЕР_1 ) під його керуванням та транспортних засобів марки «Volkswagen Passat» (д.н.з. НОМЕР_4 ) і марки «Ford C-Max» (д.н.з. НОМЕР_3 ). При цьому вказані обставини представником відповідача не оспорюються.
Між сторонами склались правовідносини, що регулювалися положеннями діючого на момент укладення договору страхування Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від
01 липня 2004 року № 1961-IV (далі - Закон).
Згідно з п. 1.8. ст. 1 Закону страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору.
Відповідно до п. 7.1. ст. 7 Закону розмір страхового платежу (внеску, премії) встановлюється страховиком самостійно шляхом добутку розміру базового страхового платежу та значень відповідних коригуючих коефіцієнтів, що затверджуються відповідно до пункту 7.2 цієї статті, а також з урахуванням положень п. 13.2 ст. 13 цього Закону. Страховику забороняється встановлювати або пропонувати встановити розмір страхового платежу, розрахований в інший спосіб.
Пунктом 2 розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 09 липня 2010 року № 566 «Про деякі питання здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (яке діяло на момент укладення договору страхування) було затверджено базовий страховий платіж за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за поданням Моторного (транспортного) страхового бюро України в розмірі 180,00 гривень, а також такі коригуючі коефіцієнти та їх розміри:
I. Тип транспортного засобу (К1) (зокрема, для легкового автомобілю 2001-3000 (включно) кубічних сантиметрів К1 = 1,18; для вантажного автомобіля вантажопідйомністю до 2 тонн включно К1 = 2).
II. Місце реєстрації (проживання) власника транспортного засобу (фізичної особи) або місцезнаходження юридичної особи (К2).
III. Сфера використання транспортного засобу (К3) (зокрема, для легкового автомобіля (крім таксі), який використовується фізичною особою К3 = 1; для вантажних автомобілів, автобусів з кількістю місць для сидіння до 20 (крім таксі), автобусів з кількістю місць понад 20, причепів до вантажних та легкових автомобілів, мотоциклів та моторолерів К3 = 1).
IV. Власник транспортного засобу (К4).
V. Період використання транспортного засобу (К5).
VI. Показники збитковості/прибутковості діяльності страховика з обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (К6).
VII. Строк дії договору страхування (К7).
VIII. Спосіб укладання договору страхування (К8).
IX. Наявність чи відсутність страхових випадків у період дії попередніх договорів страхування (коефіцієнт бонус-малус).
При цьому у вказаному Розпорядженні зазначено, що тип коригуючого коефіцієнту залежно від типу транспортного засобу (К1) визначається відповідно до відомостей про тип транспортного засобу, зазначений у документі про його реєстрацію. За відсутності такого документа або зазначення у наявному документі іншої класифікації типу транспортного засобу, ніж передбачена законодавством про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зазначаються типи транспортних засобів, визначені заводом-виробником або уповноваженою установою.
Водночас тип коригуючого коефіцієнту залежно від сфери використання транспортного засобу (К3) визначається залежно від сфери використання транспортного засобу.
Виходячи із аналізу положень вказаного Розпорядження в частині порядку визначення коригуючих коефіцієнтів, суд дійшов висновку, що коригуючий коефіцієнт К3 (сфера використання транспортного засобу) не є тотожним з коригуючим коефіцієнтом К1 (тип транспортного засобу), не охоплює і не поглинає його, оскільки вони є самостійними, хоча і взаємопов`язаними між собою показниками, кожен з яких має свої чіткі параметри визначення.
Сторони не оспорюють, що у страховому полісі коефіцієнт К1 = 1,18 (для легкових автомобілів 2001-3000 (включно) кубічних сантиметрів) визначено неправильно, оскільки він мав становити К1 = 2 (для вантажних автомобілів вантажопідйомністю до 2 тонн включно). Разом з тим коригуючий коефіцієнт К3 = 1, який є однаковим, як для легкових (крім таксі), так і для вантажних автомобілів, визначено правильно.
Згідно з п. 3.1. Положення про особливості укладання договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, затвердженого розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 27 жовтня 2011 року № 673 «Про затвердження Положення про особливості укладання договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (яке діяло на момент укладення договору страхування) для укладення внутрішнього електронного договору страхування власник транспортного засобу через ІТС виражає намір укласти договір страхування та вносить відомості, необхідні для укладення такого договору, що є заявою на страхування. Перелік відомостей, необхідних для укладення внутрішнього електронного договору страхування, визначається МТСБУ та оприлюднюється на веб-сайті (веб-сторінці) МТСБУ.
Пунктом 3.2. цього Положення передбачено, що страховик на підставі отриманої через ІТС заяви на страхування формує пропозицію укласти внутрішній електронний договір страхування у формі проекту страхового поліса, що реєструється в єдиній централізованій базі даних щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Пропозиція укласти внутрішній електронний договір страхування направляється страховиком власнику транспортного засобу через ІТС і є чинною до закінчення доби, в якій її було сформовано.
У п. 3.5. Положення визначено, якщо власник транспортного засобу погоджується з отриманою пропозицією укласти внутрішній електронний договір страхування, він надає страховику через ІТС відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) укласти внутрішній електронний договір страхування і підписує внутрішній електронний договір страхування через ІТС відповідно до законодавства, що регулює організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції.
Зі змісту п.п. 3.8.-3.9. Положення видно, що внутрішній електронний договір страхування вважається укладеним з моменту одержання страховиком відповіді про прийняття власником транспортного засобу пропозиції укласти внутрішній електронний договір страхування; внутрішній електронний договір страхування набирає чинності з початку строку його дії, що зазначений у страховому полісі, але не раніше дати його реєстрації у єдиній централізованій базі даних щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
При цьому відповідно до п. 2 Переліку відомостей, необхідних для укладання внутрішнього електронного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, затверджених протоколом Президії МТСБУ від 25 травня 2017 року № 401/2017, для укладання внутрішнього електронного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страховик повинен мати відомості про транспортний засіб (ТЗ), щодо якого укладається договір страхування: тип ТЗ; державний номерний знак; марка, модель; рік випуску; ідентифікаційний номер VIN (сімнадцятизначний) ТЗ або у разі відсутності в технічному паспорті відомостей про ідентифікаційний номер VIN, номер кузова (шасі, рами) ТЗ - відображається «б/н»; номер кузова (шасі, рами); населений пункт місця реєстрації ТЗ.
Як зазначалося вище у страховому полісі зазначено тип транспортного засобу «В3», тобто легковий автомобіль з об`ємом двигуна від 2000 куб. см до 3000 куб см.
При цьому з копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії 
НОМЕР_2 видно, що у графі «тип» попри напис «спеціалізований вантажний фургон малотонажний» зазначено «В», а у графі «категорія» також зазначено «В» (а.с. 11).
За таких обставин стверджувати, що відповідач під час укладення електронного договору страхування свідомо і умисно вказав недостовірну інформацію про тип транспортного засобу з метою зменшення суми страхового платежу, відсутні достатні підстави. 
Водночас позивачем не надано суду жодних належним і допустимих доказів такої недобросовісної поведінки відповідача. Більше того, матеріали справи взагалі не містять доказів, що могли б проілюструвати сам алгоритм і процедуру укладення між сторонами електронного страхового договору, зокрема яким чином та які саме відомості надавав відповідач, яким чином їх опрацьовував позивач тощо.
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Зі змісту ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України вбачається, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Отже доводи позивача про надання відповідачем оманливої інформації про тип транспортного засобу є суто його припущенням, що в силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України не може бути засобом доказування, а тим більше не може бути покладене в основу судового рішення.
З копії страхового полісу видно, що марка і модель, рік випуску транспортного засобу, його держаний номерний знак, ідентифікаційний номер VIN у ньому зазначено правильно, а тому при укладенні договору страхування позивач мав достеменно знати на який саме транспортний засіб видає страховий поліс. Крім того, останній не був позбавлений можливості перевірити надані відповідачем відомості, в тому числі щодо типу транспортного засобу або ж здобути іншу інформацію, проте зробив це лише після настання страхового випадку.
Саме такі висновки викладено у постанові КЦС ВС від 02 квітня 2025 року у справі № 759/3314/23, яка хоч і має інший предмет спору, проте має схожі підстави позову та аналогічну позицію позивача щодо надання відповідачем недостовірної інформації під час укладення договору страхування.
Суд також погоджується з твердженнями представника відповідача відносно некоректного тлумачення позивачем підстав для звернення до суду з регресним позовом.
Так, п. 38-1.1. ст. 38-1 Закону передбачалося, що у разі якщо страховик здійснив страхове відшкодування за шкоду, заподіяну під час використання забезпеченого транспортного засобу, у сфері, що передбачає більше значення коригуючого коефіцієнта, ніж визначено договором страхування, чи з порушенням умов, передбачених п. 13.2
ст. 13 цього Закону (при укладенні договору страхування із застосуванням такого пункту), то особа, відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язана компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування.
Позивач, стверджуючи, що відповідач надав недостовірну інформацію про тип транспортного засобу, підводить такі його дії під використання забезпеченого транспортного засобу у сфері, що передбачає більше значення коригуючого коефіцієнта.
Разом з тим, на переконання суду, така інтерпретація вказаної норми Закону є хибною, оскільки процес укладення договору страхування, втому числі стадія надання інформації, необхідної для його укладення, є розділеною у часі з подальшим використанням забезпеченого транспортного засобу у будь-якій сфері. Тобто процес використання транспортного засобу не охоплює і не поглинає процедуру надання інформації про нього під час укладення договору страхування.
Таким чином процитована вище норма Закону у цьому випадку не підлягає до застосування, а тому у позивача не виникло права на звернення до відповідача з регресною вимогою, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити повністю.
У контексті оцінки кожного аргументу (доводу) сторін суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча
п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що більшість аргументів (доводів) сторін, які мають значення для правильного вирішення спору, отримали достатню оцінку з боку суду в тій мірі, щоб вважати рішення суду обґрунтованим.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Пунктом 2 ч. 2 цієї ж статті Кодексу передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
З приводу понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає таке.
У ч. 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною 3 цієї ж статті Кодексу передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з ч. 4 цієї ж статті Кодексу розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5 і 6 ст. 137 ЦПК України).
Позивач клопотань про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу не заявляв.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).
Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, у додатковій постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 756/8257/15.
Так, представником відповідача у відзиві на позов заявлено вимогу про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 гривень.
На підтвердження наданої професійної правничої допомоги матеріали справи містять копію договору від 12 серпня 2025 року № 04/0825 про надання професійної правничої допомоги між відповідачем та АО «Тріумф Груп» (а.с. 150-152), копію заявки від 13 серпня 2025 року № 1-2025 (а.с. 152 на звороті), копію рахунка на оплату від
14 серпня 2025 року № 21 (а.с. 153), копію квитанції від 22 серпня 2025 року (а.с. 154), копію ордера на надання правничої допомоги від 27 лютого 2026 року (а.с. 148).
У постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, обґрунтовуючи правові підстави стягнення витрат на професійну правову допомогу, Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Суд звертає увагу, що ця цивільна справа є нескладною, а її розгляд проведено за правилами спрощеного позовного провадження. За таких обставин суд вважає перебільшеним та необґрунтованим розмір гонорару адвоката за надання правничої правової допомоги, оскільки він не є пропорційним до предмета спору.
Підсумовуючи зазначене, виходячи із критерію реальності адвокатських послуг, а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи обставини цієї справи, її складність та категорію, а також практику Верховного Суду щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в цілому, суд дійшов висновку про їх стягнення у розмірі 7000,00 гривень, що становитиме співмірні і розумні витрати відповідача на професійну правничу допомогу.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 82, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу - відмовити повністю.
Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000,00 (сім тисяч гривень 00 копійок) гривень. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.
Інформація про сторони:
Позивач: Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг», код ЄДРПОУ 39433769, місцезнаходження: вул. Васильківська, 14, м. Київ, 03040.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя           В.В. Чубай