ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 953/5509/23
Номер провадження 22-ц/818/323/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Мальованого Ю.М.,
суддів: Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
за участю:
секретаря судового засідання Шевченко В.Р., 
представника позивача адвоката Авілової О. М.,
представника відповідача адвоката Литючего В. П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 травня 2025 року в складі судді Губської Я.В. по справі № 953/5509/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми в порядку поділу майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Позов, з урахуванням уточнень, мотивовано тим, з 2010 року вона з ОСОБА_2 фактично проживало разом як подружжя, 
В період спільного проживання однією родиною у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який за рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2022 року залишається проживати з матір`ю.
10 червня 2016 року сторони зареєстрували шлюб, який в подальшому було розірвано Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області 24 листопада 2022 року.
Під час спільного проживання сторони придбали майно:
-автомобіль Nissan Juke, 2018 р.в., р.н. НОМЕР_1 , який зареєстровано за ОСОБА_2 ;
-земельну ділянку № НОМЕР_2 , площею 0.064 га, кадастровий номер 6325180700:03:006:0303, розташовану в Харківській області, Харківському районі, селищі Глибоке, садівничому товаристві «Осводівець»;
-чотирикімнатну квартиру, загальною площею 83,2 кв.м., житловою площею 54,1 кв.м., розташовану в АДРЕСА_1 .
Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просила встановити факт проживання однією родиною без реєстрації шлюбу між нею та ОСОБА_2 з осені 2010 року по 10 червня 2016 року.
В порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на: 
- 1/2 частину квартири за адресою АДРЕСА_1 ; 
- земельну ділянку № НОМЕР_2 , площею 0,064 га, кадастровий номер 6325180700:03:006:0303, розташованої в Харківській області, Харківському районі, селищі Глибоке, садівничому товаристві «Осводівець»; 
стягнути на її користь компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля Nissan Juke, 2018 р.в., р.н. НОМЕР_1 в розмірі 265000 грн, залишивши автомобіль у власності відповідача, та судові витрати.
25 серпня 2023 відповідачем ОСОБА_2 подано відзив на позов, в якому він заперечував проти позову в повному обсязі. 
Також, відповідачем було подано зустрічний позов.
Вказував, що спірне майно було придбано не у період перебування сторін у шлюбі і тому не підлягає поділу як спільне сумісне майно. Зазначив, що у 2011 році вони проживали з його батьками разом тільки через те, що за словами позивачки їй ніде було жити, при цьому їх відносини не були сімейними, вони не мали спільного господарства та бюджету, взаємних прав та обов`язків. З літа 2012 ОСОБА_1 з їх спільною дитиною проживали в орендованій квартирі, він продовжив проживати з батьками.
Між тим, подружжям за спільні кошти придбано автомобіль Toyota Aygo, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який зареєстровано 26 березня 2019 року за ОСОБА_1 у зв`язку з чим ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майно подружжя просив стягнути на його користь вартість 1/2 частки вказаного автомобілю в сумі 81485 грн.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 травня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на:
- 1/2 земельної ділянки № НОМЕР_2 , площею 0,064 га, кадастровий номер 6325180700:03:006:0303, розташованої в Харківській області, Харківському районі, с. Глибоке, садівничому товаристві «Осводівець»;
- автомобіль «Toyota AYGO», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , № шассі/кузову НОМЕР_4 .
В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на:
- 1/2 земельної ділянки № НОМЕР_2 площею 0,064 га, кадастровий номер 6325180700:03:006: 0303, розташованої в Харківській області, Харківському районі, с. Глибоке, садівничому товаристві «Осводівець»;
- автомобіль «Nissan Juke», 2018 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , № шассі/кузову НОМЕР_4 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю вартості майна (автомобілів), що перебували у спільній власності подружжя, в сумі 183515 грн.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією родиною без реєстрації шлюбу з осені 2010 року до 10 червня 2016 року, визнання права особистої приватної власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору пропорційно задоволеної частини в сумі 3320,69 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті судового збору пропорційно задоволеної частини в сумі 429,44 грн.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем за первісним позовом не доведено факту ведення спільного господарства, наявності в сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї за період з 2010 по 2016 роки, у зв`язку з чим відсутні підстави для встановлення факту проживання сторін однією родиною без реєстрації шлюбу у вказаний період. Зважаючи, що спірна квартира придбана ОСОБА_2 20 жовтня 2014 року до реєстрації шлюбу, вказане майно не є спільним майном подружжя та не підлягає поділу. Інше майно придбано під час шлюбу, а тому за відсутності доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя, вказане майно належать сторонам по 1/2 частині. Вирішуючи спір, суд першої інстанції вважав за необхідне в порядку поділу майна подружжя, визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки «Nissan Juke», а за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки «Toyota AYGO», з виплатою різниці вартості автомобілів, задля рівності часток.
На вказане судове рішення 16 червня 2025 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат – Авілова Олена Михайлівна подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору про встановлення факту проживання однією родиною без реєстрації шлюбу з осені 2010 року до 10 червня 2016 року, визнання права особистої приватної власності на частину квартири та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що спірне майно, в тому числі квартиру в АДРЕСА_1 , сторони придбали саме для родини. Вона пропонувала оформити 1/2 частини квартири на ім`я їх спільної дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та виключити квартиру з майна, яке ділиться, проте ОСОБА_2 відмовився від такої пропозиції.
Стороною відповідача не заперечувався факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у спірний період, проте заперечувалась наявність родинних відносин із зазначенням фактичного сусідського проживання в одній кімнаті. Між тим внаслідок такого проживання у сторін народився син, що підтверджує наявність між ними стосунків, притаманних родині.
З підстав недопущення її до власних речей відповідачем, вона не змогла надати судові всі наявні у неї письмові докази їх спільного проживання однією родиною без реєстрації шлюбу, оскільки її речі утримував ОСОБА_2 в квартирі, де вони мешкали разом: в АДРЕСА_1 .
Зазначала, що ОСОБА_2 не приймав особистої участі у розгляді справи та не надав письмові відповіді в порядку ст. 93 ЦПК України, а саме щодо питань: «1. З якого періоду (з якої дати) ОСОБА_2 почав проживати спільно однією родиною з ОСОБА_1 ? 2. Станом на день придбання квартири загальною площею 83,2 кв.м., житловою площею 54,1 кв. м., розташовану в АДРЕСА_1 ви проживали однією родиною з ОСОБА_1 ?”
Судом не відображено у висновках та не надано належної оцінки ігнорування відповідачем вказаних вимог ст. 93 ЦПК України та наслідків порушення вимог цієї статті. 
26 червня 2025 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Летючий Віктор Петрович, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції змінити та стягнути з нього на користь ОСОБА_1 різницю вартості майна (автомобілів), що перебували у спільній власності подружжя в сумі 38634,20 грн.
Апеляційна скарга мотивована тим, що автомобіль «Nissan Juke» не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя в рівних частках. 
З загальної вартості автомобіля у сумі 661070,00 грн частку у сумі 361420,00 грн (54,672%) сплачено за рахунок його особистих коштів. Інша частка вартості автомобіля у розмірі 299650,00 (45,328%) грн сплачена за рахунок спільних коштів подружжя з рахунку у ПАТ «Банк Восток», а тому ОСОБА_1 належить - 22,664% (45,328% : 2) спірного транспортного засобу.
Частка ОСОБА_1 у праві власності на автомобіль «Nissan Juke» складає 22,664% від оціночної вартості у 530000 гривень, тобто 120119,20 гривень. Його частка у праві власності на автомобіль «Toyota Aygo» складає 50% від оціночної вартості у 162970,00 гривень, тобто 81485,00 гривень. Отже, різниця вартості часток у праві власності сторін на кожний з автомобілів, що підлягає компенсації на користь ОСОБА_1 складає 38634,20 гривень (120119,20 - 81485,00).
Позовні вимоги майнового характеру ОСОБА_1 задоволені на 29,68%, а отже компенсації на її користь підлягає судовий збір в розмірі 2757,64 гривень. Фактично судом на користь ОСОБА_1 стягнуто судовий збір в розмірі 3320,69 гривень, отже надмірно стягнуто 563,05 гривень (3320,69 - 2757,64).
Оскільки його позовна вимога про стягнення вартості автомобіля «Toyota Aygo» в сумі 81485,00 грн задоволена судом повністю, а тому компенсації підлягає судовий збір в повному розмірі 858,88 гривень. Фактично судом на його користь стягнуто судовий збір в розмірі 429,44 гривень, отже неправомірно зменшено суму стягнення на 429,44 гривень (858,88 - 429,44).
23 липня 2025 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Летючий В.П., подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просив її залишити без задоволення.
Відзив мотивовано тим, що з осені 2010 року до літа 2012 року ОСОБА_1 проживала в квартирі батьків відповідача за адресою: АДРЕСА_2 , проте на той час сторони перебували у романтичних стосунках. Зі слів позивачки - сестра, з якою вона проживала, вигнала її з квартири, внаслідок чого останній не було де жити. Його батьки за таких обставин дозволили позивачці пожити деякий час у їх квартирі, де на той час проживав і він. Проте сторони не проживали родиною, не мали спільного господарства та бюджету, взаємних прав та обов`язків. Він не заперечує щодо народження ІНФОРМАЦІЯ_1 спільної дитини та те, що після народження сина він надавав матеріальну допомогу на його утримання, але й після цього сторони не проживали родиною.
Фактично з літа 2012 року до осені 2015 року позивачка з дитиною проживали в іншій орендованій квартирі, а він проживав у своїх батьків.
Вони вирішили проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу лише з осені 2015 року, коли позивачка з сином переїхала у на той час вже придбану ним одноосібно 20 жовтня 2014 року квартиру АДРЕСА_3 .
Вказував, що ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження спільного проживання. Фотокартки, на яких сторони спільно зображені на родинних святах з їх спільною дитиною, відповідь з поліклініки про перебування дитини на обліку беззаперечно не свідчать про спільне проживання сторін.
Додані до зміненої позовної заяви фото свідчать про те, що він спілкувався як із своїм сином, так і ОСОБА_1 , проте зазначені фото не підтверджують, що сторони по справі спільно проживали; були пов`язані спільним побутом; мали взаємні права та обов`язки в проміжок часу з осені 2010 року до 10 червня 2016 року.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснювала, що позивачка є її подругою з дитинства, бувала в гостях у ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та стверджувала, що про наявність спільного бюджету сторін їй відомо лише зі слів позивачки ОСОБА_1 . Разом з тим на питання про доходи сторін, їх взаємні права та обов`язки свідок відповідала, що про це їй нічого не відомо, оскільки вона із делікатності таких питань подрузі не задавала, а та їй не розповідала.
Судом правомірно відмовлено у задоволенні клопотань про письмове опитування та застосування заходів процесуального примусу до нього за невиконання вимог ст. 93 ЦПК України, допиту сторін в якості свідків - у зв`язку з порушенням порядку (строку) їх подання. Крім того, відповіді на питання, які позивачка бажала отримати від нього шляхом письмового опитування – містяться у наданих відповідачем заявах по суті. Також процесуальним законом не передбачена можливість допитувати відповідача в якості свідка за клопотанням іншої сторони, а тому клопотання в цій частині не відповідає вимогам закону.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача адвоката Авілову О.М., яка підтримала апеляційну скаргу позивачки, проти скарги відповідача заперечувала, представника відповідача адвоката Литючого В. П., який підтримав апеляційну скаргу сторони відповідача, проти скарги позивача заперечував, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.
Судом встановлено, що 10 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Івано-Франківського районного суду Івано-Франківської області 24 листопада 2022 року у цивільній справі № 344/12497/22 (а.с. 23-25). 
Сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.22).
Під час судового розгляду встановлено, що в період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було придбано транспортні засоби: 05 вересня 2018 року «Nissan Juke», 2018 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстровано за ОСОБА_2 , та 26 березня 2019 року автомобіль «Toyota AYGO», 2006 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_3 , зареєстрований за ОСОБА_1 (а.с.8, 48 зворот).
Відповідно до Висновку про незалежну оцінку транспортного засобу вартість автомобілю «Nissan Juke», 2018 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 становить 530000 грн (а.с. 12).
За звітом про оцінку майна, складним ТОВ «ОЦІНКА24» вартість автомобіля «Toyota AYGO» станом на 14 грудня 2023 року складає 162970 грн (а.с. 103).
Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 29 червня 2021 року подружжям придбана в спільну сумісну власність земельна ділянка номер НОМЕР_2 площею 0,064 га, кадастровий номер 6325180700:03:006:0303, розташованої в Харківській області, Харківському районі, с. Глибоке, садівничому товаристві «Осводівець» (том 1, а.с. 14-16)
20 жовтня 2014 року на підставі договору купівлі-продажу за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_4 (том 1, а.с. 15).
Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Частиною другою статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), і підсумувала, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Подібні правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20).
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. 
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21), від 03 січня 2025 року у справі № 567/93/23 (провадження № 61-13925св24) та інших.
Також факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивача, самі собою, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може однозначно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).
У постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що у частині другій статті 328 ЦК України передбачено презумпцію правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, зокрема, якщо інше прямо не випливає із закону. Інше передбачене статтею 60 СК України, згідно з якою будь-яке майно, набуте за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно, набуте у період шлюбу, є спільним сумісним майном (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) постанову Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17 (провадження № 61-38303св18)).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16-ц (провадження № 14-70цс22) зазначено, що «у справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України)».
Звертаючись до суду із позовом, на підтвердження факту спільного проживання з відповідачем, ОСОБА_1 посилалася на те, що у період з осені 2010 року до 10 червня 2016 року проживала однією сім`єю із ОСОБА_2 , зокрема, вони вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет та здійснювали всі обов`язки подружжя.
На підтвердження наведених обставин позивачкою долучено спільні світлини родини за місцем проживання. Також, сторони мають спільну дитину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В судовому засіданні суду першої інстанції було допитано свідка ОСОБА_4 , яка повідомила, що є подругою дитинства ОСОБА_1 . Свідком повідомлено, що сторони жили разом з 2011 року, у них народився син, весілля було в 2016 році, вони планували спільні покупки, спочатку працював ОСОБА_5 , потім ОСОБА_6 почала працювати в 2016 році, вона була в гостях у них після весілля. Юлія раніше працювала дизайнером, потім народила дитину і не працювала, працював ОСОБА_5 програмістом, через рік після весілля ОСОБА_6 також почала працювати, коли почалася війна ОСОБА_6 з дитиною поїхали з Харкова та вони розійшлися.
Також, під час розгляду справи ОСОБА_7 не заперечував, що ОСОБА_1 з осені 2010 року до літа 2012 року проживала у його батьків за адресою: АДРЕСА_2 . У зазначений період відповідач не перебував у шлюбі з іншою особою, попередній його шлюб було припинено 08 листопада 2007 року.
Між тим, судова колегія критично оцінює доводи відповідача про перебування сторін саме у романтичних стосунках, оскільки останнім не заперечувалось народження ІНФОРМАЦІЯ_1 спільної дитини та надання ним матеріальної допомогу на його утримання, проживання в одній квартирі.
За таких обставин, надавши оцінку доводам сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, у тому числі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судова колегія дійшла висновку про те, що позивачка довела належними та допустимими доказами факт її спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки з ОСОБА_2 та наявність між сторонами відносин притаманних подружжю у період з осені 2010 року по 10 червня 2016 року.
Зважаючи, що позивачкою належними та допустимими доказами доведено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем, то вона має право на половину спільного сумісного майна, набутого ними за цей час за спільні грошові кошти, а саме на 1/2 частину квартири за адресою АДРЕСА_1 .
Отже, за таких обставин рішення суду у частині залишення без задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією родиною без реєстрації шлюбу між нею та ОСОБА_2 з осені 2010 року по 10 червня 2016 року та в порядку поділу майна подружжя визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину спірної квартири підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення вказаних вимог.
Щодо вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 , то вони задоволенню не підлягають з огляду на таке.
Заперечуючи проти позову ОСОБА_1 , відповідач вказував, що станом на 04 вересня 2018 року на рахунку містилася сума 16899,50 доларів США, що еквівалентно 450125,80 грн, з яких 15849,50 доларів США - його особисті кошти, а 1050 доларів США - спільні кошти подружжя. Саме з вказаних коштів було частково сплачено вартість автомобілю «Nissan Juke».
Відповідно до рахунку НОМЕР_5 , відкритого АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на ім`я ОСОБА_2 станом на день укладення шлюбу на рахунку відповідача було 15849,50 доларів США. У 2017 році на рахунок надійшло 2100 доларів США (1050 + 1050), з яких витрачено 1050 доларів США. 04 вересня 2018 року об 11:04 з рахунку списано 16899,50 доларів США з призначенням «Списання коштів на здійснення валютообмінної операції (том 1, а.с. 41-42). 
Між тим, зважаючи на факт спільного проживання сторін у період з осені 2010 року, підстави для перерозподілу часток у власності автомобіля Nissan Juke, 2018 р.в., р.н. НОМЕР_1 відсутні, оскільки на вищевказані кошти розповсюджується режим спільного сумісного майна подружжя.
Щодо вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 , то вони задоволенню не підлягають з огляду на таке.
Заперечуючи проти позову ОСОБА_1 , відповідач вказував, що станом на 04 вересня 2018 року на рахунку містилася сума 16899,50 доларів США, що еквівалентно 450125,80 грн, з яких 15849,50 доларів США - його особисті кошти, а 1050 доларів США - спільні кошти подружжя. Саме з вказаних коштів було частково сплачено вартість автомобілю «Nissan Juke».
Відповідно до виписки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за період 01 листопада 2011 по 30 вересня 2018 року ОСОБА_2 відкрито рахунок НОМЕР_6 , на який 10 квітня 2012 року здійснено перше зарахування коштів у сумі 2269 доларів США. В подальшому на вказаних рахунок надходили кошти та за зазначений період надходження і витрати по рахунку склали 53921 доларів США з вхідним та вихідним залишком, що дорівнює 0. До 10 червня 2016 року на рахунок надійшло НОМЕР_7 долар США, а списано 35981,50 доларів США. Отже, станом на день укладення шлюбу на рахунку відповідача було 15849,50 доларів США. У 2017 році на рахунок надійшло 2100 доларів США (1050 + 1050), з яких витрачено 1050 доларів США. 04 вересня 2018 року об 11:04 з рахунку списано 16899,50 доларів США з призначенням «Списання коштів на здійснення валютообмінної операції (том 1, а.с. 38-42). 
Між тим, перше зарахування коштів на рахунок та подальше накопичення валюти розпочато з 10 квітня 2012 року, тобто вже після народження дитини та початку спільного проживання сторін, а тому підстави для перерозподілу часток у власності автомобіля Nissan Juke, 2018 р.в., р.н. НОМЕР_1 відсутні, оскільки на вищевказані кошти розповсюджується режим спільного сумісного майна подружжя. 
Доказів, що вказані кошти є особистим майном ОСОБА_2 відповідно до статті 57 СК України матеріали справи не містять. 
За таких обставин рішення суду в цій частині є обґрунтованим.
В іншій частині, а саме щодо поділу земельної ділянки № НОМЕР_2 , площею 0.064 га, кадастровий номер 6325180700:03:006:0303, рішення суду сторонами не оскаржувалось, а тому судовою колегією не переглядалось.
Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
При звернення до суду з позовом ОСОБА_1 сплачено 9828,18 грн, за подання апеляційної скарги – 8999,64 грн (том 1, а.с. 1, 65, 143, том 2, а.с. 45).
Позовні вимоги задоволено частково, а саме щодо частки у автомобілі «Nissan Juke», 1/2 земельної ділянки та 1/2 квартири у загальному розмірі 918373,8 грн (10764,25 + 642609,5 + 265000), а тому їй має бути компенсовано 918373,8 грн х 0,01% = 9183,74 грн судових витрат у суді першої інстанції. Оскільки апеляційну скаргу задоволено, судові витрати за подання апеляційної скарги мають бути компенсовані в повному обсязі. Всього 9183,74 грн + 8999,64 грн = 18183,38 грн.
За подання зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 сплачено 858,88 грн, апеляційної скарги - 1738,57 грн (том 1, а.с. 113, том 2, а.с. 26).
Зважаючи, що зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково та в порядку поділу майна подружжя йому компенсовано вартість 1/2 частини автомобіля Toyota Aygo, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , судова колегія вважає, що позивачу за зустрічним позовом має бути компенсовано 858,88 грн судового збору, що були сплачені ним в суді першої інстанції.
На підставі частині 10 статті 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 18183,38 грн - 858,88 грн = 17324,50 грн
Керуючись ст. ст. 367, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення..
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 травня 2025 року у частині вирішення спору про встановлення факт проживання однією родиною без реєстрації шлюбу та поділу квартири скасувати та ухвалити нове рішення.
Встановити факт проживання однією родиною без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з осені 2010 року до 10 червня 2016 року.
В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП – НОМЕР_8 ) право власності на: - 1/2 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 .
Змінити розподіл судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_9 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 РНОКПП НОМЕР_10 ) 17324 (сімнадцять тисяч триста двадцять чотири) грн 50 коп судового збору.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 01 травня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук