ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року
м. Київ

справа № 757/50231/24-ц

провадження № 61-418св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач -ОСОБА_1 , 
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Розетка.УА»,
третя особа -ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 червня 2025 року у складі судді Новака Р. В. та постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року у складі колегії суддів: Кафідової О. В., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Розетка.УА», третя особа - ОСОБА_2 , про визнання наказу недійсним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем та 30 вересня 2024 року на підставі наказу ТОВ «Розетка.УА» від 30 вересня 2024 року № 300904-к/тр його було звільнено з роботи за вчинення прогулів без поважних причин на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. 
Наказ вважав незаконним, оскільки його відсутність на робочому місці та неможливість виконувати свої робочі функції є результатом незаконних дій роботодавця, який заблокував доступ до робочого облікового запису, відповідно, лишив його можливості виконувати свою роботу. Роботодавець не виконав процедуру звільнення за прогул, тому саме звільнення за прогул є безпідставним. 

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд:
- визнати недійсним наказ ТОВ «Розетка.УА» від 30 вересня 2024 року № 300904-к/тр про накладення на нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з роботи за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України;
- поновити його на роботі в ТОВ «Розетка.УА» з дати звільнення на посаді менеджера з логістики;
- стягнути з ТОВ «Розетка.УА» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення (30 вересня 2024 року) до дня видання роботодавцем наказу, оформленого згідно з нормами КЗпП України про його поновлення на роботі.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 червня 2025 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовано відсутністю правових і фактичних підстав для задоволення вимог позивача, оскільки його звільнення відбулося у передбаченому КЗпП України порядку. У період після 05 липня 2024 року ОСОБА_1 без поважних причин не з`явився на роботу, при цьому усі дії вчинялися позивачем на власний розсуд, об`єктивних обставин, які б не залежали від волі позивача та перешкоджали йому бути присутнім на роботі, не існувало, а його відсутність на роботі не була оформлена належним чином.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2026 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 червня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов або направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що роботодавець змінив умови його праці без погодження з ним, істотно погіршивши їх, що є порушенням статті 32 КЗпП України.
Вважає своє звільнення за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України незаконним, оскільки він фактично відмовився від продовження роботи на нових умовах, а тому таке звільнення могло мати місце на підставі пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У лютому 2025 року ТОВ «Розетка.УА» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що викладені в ній доводи є безпідставними й не впливають на правильність оскаржуваних судових рішень, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 лютого 2026 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції. 

19 лютого 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме, застосування судами норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постановах Верховного Суду від 01 грудня 2021 року в справі № 761/24929/20, 
від 22 травня 2023 року у справі № 212/2542/22, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник також вказує неправильне застосування судами норм матеріального права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник вказує порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме, судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Згідно зі статтею 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно, сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено договір.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Відсутність працівника на роботі має бути зафіксовано актом про відсутність працівника на роботі. Законодавство не встановлює вимог до форми акта, тому він подається у довільній письмовій формі та підписується не менш ніж двома працівниками (наприклад, бухгалтером та директором). В акті має бути зафіксовано факт відсутності працівника на роботі протягом робочого дня.

Акт про відсутність працівника на роботі оформлюється безпосередньо в день нез`явлення працівника на роботі. У таких документах обов`язково зазначаються не тільки дата, а й певний час відсутності працівника.

Після фіксації факту відсутності працівника на роботі потрібно з`ясувати, чим така відсутність була викликана.

Законодавство не містить вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі, тому в кожному випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається, виходячи з конкретних обставин. Вочевидь, поважними причинами мають бути об`єктивні обставини, які безумовно перешкоджали працівнику з`явитися на роботу і не могли бути ним усунуті.

Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.
Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (стаття 149 КЗпП України).

Водночас правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами (постанови Верховного Суду від 26 січня 2024 року у справі № 643/19450/20, від 14 лютого 2024 року у справі № 537/4343/20.

Згідно із частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 5 ЦПК України перебачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Отже, особа, яка звернулася до суду з відповідними позовними вимогами повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси особи безпосередньо порушені відповідачем (відповідачами), і які майнові права особи буде захищено та відновлено у разі задоволення позову.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці з 08 липня 2024 року до 30 вересня 2024 року та не довів наявності поважних причин такої відсутності, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те що його позовні вимоги є безпідставними, а звільнення відбулося у встановленому КЗпП України порядку. Роботодавець довів законність звільнення позивача.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 зводяться до того, що, фактично, роботодавцем незаконно було змінено істотні умови праці, у зв`язку із чим, на його думку, відбулося звільнення. Проте, такі доводи не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень та не пливають на їх правильність та законність, оскільки не є предметом та підставою судового розгляду у цій справі. У цьому випадку звільнення, яке позивач просить визнати незаконним, відбулося через прогул без поважних причин (пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП України), а не через відмову працівника продовжувати роботу зі зміненими істотними умовами праці, що передбачено пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України. 

У цій справі підлягала перевірці саме законність звільнення позивача за прогул, на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, встановлення факту такого прогулу, чи відсутності доказів такого, наявність або відсутність поважних причин прогулу. 

Суди попередніх інстанцій на основі повного та всебічного розгляду справи, перевірки й надання оцінки доказам у справі, вимогам і запереченням сторін, дійшли законного й обґрунтованого висновку про те, що роботодавцем доведено факт відсутності ОСОБА_1 на роботі без поважних причин тривалий період (з 08 липня 2024 року до 30 вересня 2024 року), а тому його звільнення відбулося законно, у встановленому нормами КЗпП України порядку.

Не заслуговують на увагу й посилання заявника на судову практику Верховного Суду, оскільки наведені справи стосувалися інших підстав для звільнення працівників.

Отже, доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не відповідають матеріалам справи та встановленим судом обставинам, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Верховний Суд залишає судові витрати, понесені в суді касаційної інстанції за позивачем, оскільки залишає її касаційну скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 червня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець
І. Ю. Гулейков 
Д. Д. Луспеник