ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 490/6036/20
провадження № 61-11873св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Осіяна О. М., Синельникова Є. В.,
учасники справи:
позивач - заступник керівник Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної військової адміністрації,
відповідачі: Миколаївська міська рада, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Миколаївської обласної військової адміністрації на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, у складі судді Черенкової Н. П., від 06 лютого 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Коломієць В. В., Самчишиної Н. В., Серебрякової Т. В., від 18 серпня 2025 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
1. У вересні 2020 року заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 М. Савицька в інтересах держави в особі Миколаївської обласної військової адміністрації (далі - Миколаївська ОВА) звернулась до суду з позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Державне підприємство «Миколаївське лісове господарство» (далі - ДП «Миколаївське лісове господарство»), про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі-продажу, повернення земельної ділянки.
2. Позов мотивований тим, що пунктом 211 рішення Миколаївської міської ради від 18 вересня 2008 року № 27/64 надано дозвіл ОСОБА_1 на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1 000 кв. м, за рахунок земель міста, не наданих у власність, з метою передання її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 .
3. Рішенням Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року № 35/54 затверджено проєкт землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 999 кв. м, з кадастровим номером 4810137200:01:052:0038, а 26 березня 2012 року йому видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 839941.
4. За інформацією ВО «Укрдержліспроект» від 25 червня 2020 року № 389, вказана земельна ділянка станом, на 01 січня 2004 року та 01 січня 2014 року входила до складу земель державного лісового фонду Миколаївського лісництва ДП «Миколаївське лісове господарство», квартал 47, виділ 1, що підтверджує і Публічна кадастрова карта.
5. Прокурор зазначає, що всупереч частині шостій статті 149 ЗК України розпорядження про вилучення з постійного користування ДП «Миколаївське лісове господарство» вказаної земельної ділянки, яка належала до земель державного лісового фонду, не приймалося, ДП «Миколаївське лісове господарство» від права користування цією землею не відмовлялося.
6. Миколаївська міська рада в односторонньому порядку та поза волею належного власника - держави, в особі Миколаївської ОДА, передала у власність ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд земельну ділянку лісового фонду, яка перебувала у користуванні державного підприємства, без її вилучення, фактичного змінивши її цільове призначення.
7. За інформацією Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 19 червня 2020 року № 514, проєкт землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки ним не погоджувався, висновок не надавався, а оспорюване рішення прийнято за відсутності позитивного висновку Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства про погодження проєкту землеустрою щодо спірної земельної ділянки.
8. 25 квітня 2012 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, на підставі якого внесені відповідні відомості до Держгеокадастру про власника земельної ділянки.
9. Зважаючи на те, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею, прокурор просив суд:
- визнати незаконними та скасувати пункти 113, 113.1, 113.2, 113.3 
розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року № 35/54 в частині затвердження проєкту землеустрою та надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером 4810137200:01:052:0038 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 999 кв. м, на 
АДРЕСА_1 ;
- визнати недійсним виданий ОСОБА_1 державний акт на право власності серії ЯК № 839941 від 26 березня 2012 року на земельну ділянку, площею 0,099 га, з кадастровим номером 48101137200:01:052:0038;
- визнати недійсним договір від 25 квітня 2012 року купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 48101137200:01:052:0038, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ;
- зобов`язати ОСОБА_2 повернути у власність держави в особі Миколаївської ОДА земельну ділянку, площею 0,099 га, з кадастровим 
номером 48101137200:01:052:0038, грошовою оцінкою 326 533,96 грн, 
на АДРЕСА_1 .
10. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 березня 2023 року ДП «Миколаївське лісове господарство» замінено на правонаступника - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» (далі - ДП «Ліси України»).
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
11. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 лютого 2024 року в задоволенні позову відмовлено.
12. Рішення суду мотивоване тим, що належним та ефективним способом захисту прав держави, які прокурор вважає порушеними, є пред`явлення віндикаційного, а не негаторного позову. Позовні вимоги про визнання незаконними окремих пунктів рішення Миколаївської міської ради, визнання недійсними державного акта на право власності на земельну ділянку та договору купівлі-продажу не відповідають належному способу захисту. Врахувавши відповідні висновки Великої Палати Верховного Суду, суд вказав, що прокурор обрав неналежний спосіб захисту прав, які вважає порушеними.
Інформація про рух справи в судах
13. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 09 квітня 2024 року апеляційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури задоволено частково.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 лютого 2024 року в частині позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_2 повернути у власність держави в особі Миколаївської ОДА земельну ділянку скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позову.
Витребувано у ОСОБА_2 у власність держави в особі Миколаївської ОВА земельну ділянку, площею 0,0999 га, з кадастровим номером 4810137200:01:052:0038 на АДРЕСА_1 . В іншій частині рішення суду залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
14. Апеляційний суд вважав за можливе, виходячи з мети позову і його обґрунтування, вважати вимогу прокурора зобов`язати ОСОБА_2 повернути державі, в особі Миколаївської ОВА, спірну земельну ділянку вимогою про витребування цієї ділянки з володіння ОСОБА_2 на користь Миколаївської ОВА. В іншій частині апеляційний суд погодився з висновками районного суду.
15. Постановою Верховного Суду від 04 червня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Постанову Миколаївського апеляційного суду від 09 квітня 2024 року в частині вирішення позовних вимог прокурора про повернення земельної ділянки скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
16. Колегія суддів виходила з того, що у справі, яка переглядається, держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірної земельної ділянки, але може просити про захист своїх прав шляхом витребування такої ділянки з володіння кінцевого набувача. Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог про витребування спірної земельної ділянки та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на цю ділянку.
17. Водночас апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що позов прокурора є віндикаційним (статті 387-388 ЦК України), тоді як прокурор звертався з негаторним позовом і на обґрунтування своїх вимог посилався на статтю 391 ЦК України.
18. Таким чином апеляційний суд не розглянув вимоги, які були заявлені, натомість розглянув позовні вимоги, які прокурором не заявлялись.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
19. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 18 серпня 2025 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 лютого 2024 року в частині вирішення позовних вимог прокурора про повернення земельної ділянки залишено без змін.
20. Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції щодо обрання прокурором неналежного способу захисту прав, які він вважає порушеними. При цьому суд зазначив, що у контексті обставин цієї справи належним способом захисту прав держави є звернення до суду з вимогою про витребування земельної ділянки, враховуючи, що держава позбавлена права володіння земельною ділянкою.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
21. У касаційній скарзі заступник керівник Миколаївської обласної прокуратури С. Колмиков просить рішення Центрального районного суду 
м. Миколаєва від 06 лютого 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 18 серпня 2025 року скасувати в частині відмови у задоволенні вимоги про повернення земельної ділянки, ухваливши в цій частині нове судове рішення про витребування спірної ділянки на користь держави в особі Миколаївської ОВА.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
22. 19 вересня 2025 року заступник керівник Миколаївської обласної прокуратури С. Колмиков, в інтересах держави в особі Миколаївської ОВА, подав касаційну скаргу на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 лютого 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду 
від 18 серпня 2025 року.
23. Ухвалою Верховного Суду від 06 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою, витребувано із суду першої інстанції матеріали справи, які надійшли до Верховного Суду у жовтні 2025 року.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
24. Підставою касаційного оскарження судових рішень прокурор зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду 
від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15, від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19, від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19, від 23 листопада 2021 року у справі 
№ 359/3373/16, від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20, від 08 лютого 2022 року у справі 
№ 209/3085/20, від 18 квітня 2023 року у справі № 357/8277/19, від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16, від 16 липня 2025 року у справі 
№ 910/2389/23 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
25. Вказує, що суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про незаконність вибуття спірної земельної ділянки із власності держави і лісового фонду у приватну власність для житлового будівництва. Проте, не встановивши кінцеву мету позову, яка полягає у відновленні володіння власника спірною земельною ділянкою, помилково вказали на те, що позовна вимога про повернення земельної ділянки не спрямована на ефективне відновлення права держави на спірну ділянку лісового фонду.
26. Зауважує, що у квітні 2025 року внесені зміни до ЦК України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача та єдиним способом захисту прав держави у спірних правовідносинах є витребування спірної ділянки від приватного власника.
27. При цьому висновки Верховного Суду стосовно ефективного способу захисту прав власника земель лісогосподарського призначення були сформовані у листопаді 2021 року, тобто після подання цього позову 
у 2020 році. Водночас після формування відповідних висновків Верховний Суд в окремих справах вирішував спори щодо земельних ділянок на підставі 
статті 391 ЦК України та статті 152 ЗК України, розглядаючи вимогу про повернення земельної ділянки лісового фонду як негаторну.
Відзив на касаційну скаргу не подано
Обставини справи, встановлені судами
28. Рішенням Миколаївської міської ради від 18 вересня 2008 року № 27/64 ОСОБА_1 надано дозвіл для виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за рахунок земель міста, не наданих у власність чи користування, площею 1 000 кв. м, з метою передання її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд на АДРЕСА_1 .
29. Рішенням Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 року № 35/54 відповідачу погоджено проєкт землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, площею 999 кв. м, із зарахуванням її за функціональним використанням до земель житлової забудови за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, та надано у власність із зазначенням обмеження у її використанні - зміна цільового призначення.
30. 26 березня 2012 року ОСОБА_1 отримав державний акт про 
право власності серії ЯК № 839941 на земельну ділянку, площею 999 кв. м, 
на АДРЕСА_1 , кадастровий номер 4810137200:01:052:0038.
31. Право власності на вказану земельну ділянку, згідно з договором купівлі-продажу від 25 квітня 2012 року, зареєстроване за ОСОБА_2 .
32. Відповідно до листа Департаменту архітектури та містобудування Миколаївської міської ради від 16 липня 2020 року спірна земельна ділянка на момент прийняття рішення Миколаївської міської ради належала згідно з Правилами використання та забудови території м. Миколаєва, затвердженими рішенням Миколаївської міської ради від 17 жовтня 2003 року № 15/41, до ландшафтно-рекреаційної зони загальноміського значення (ПР-2), згідно з Генеральним планом м. Миколаєва, затвердженим рішенням від 24 листопада 1986 року, - до невизначених територій.
33. Відповідно до листа Управління містобудування та архітектури Миколаївської ОДА від червня 2020 року земельна ділянка згідно з Генеральним планом м. Миколаєва розташована на території проєктних зелених насаджень, згідно з планом зонування знаходиться в зоні садибної забудови (Ж-І), переважним видом використання цієї зони є будівництво житлових будинків садибного типу.
34. Суди встановили, що земельна ділянка вільна від забудов, повідомлення про початок проведення будівельних робіт до Департаменту не надходили, відповідні дозволи на забудову не видавалися.
35. Згідно з листом ВО «Укрдержліспроект» від 25 червня 2020 року № 389 спірна земельна ділянка у період з 01 січня 2004 року до 01 січня 2014 року належала до земель державного лісового фонду, квартал 47, виділ 1, Миколаївського лісництва ДП «Миколаївський лісгосп» .
36. За інформацією Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства від 19 червня 2020 року № 5811, спірна земельна ділянка входила до складу земель лісового фонду постійного користування 
ДП «Миколаївський лісгосп». Проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадян для розгляду та погодження не надавався, інформація про вилучення земельної ділянки до управління не надходила.
37. Згідно з листом ДП «Миколаївський лісгосп» № 87 спірна земельна ділянка розташована в межах кварталу 47, виділ 1, 2, на території Центрального району м. Миколаєва. ДП «Миколаївське лісове господарство» реалізує право постійного користування щодо земель лісового фонду, квартал 47, виділ 1, на підставі державного акта серії Б № 031139 1986 року та планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а саме планшету № 5 лісовпорядкування 2013 року.
38. Згідно з листом ДП «Миколаївський лісгосп» від 03 липня 2020 року 
№ 231 лісгосп від права постійного користування спірною земельною ділянкою не відмовлявся, погодження на вилучення підприємство не надавало.
39. Відповідно до листа Миколаївської ОДА від 09 липня 2020 року питання щодо вилучення спірної земельної ділянки не розглядалося, припинення права постійного користування ДП «Миколаївське лісове господарство» не погоджувалося. Розпорядження щодо вилучення земельної ділянки з постійного користування підприємства обласна державна адміністрація не видавала. На час прийняття рішення Миколаївської міської ради про передання у приватну власність ОСОБА_1 спірна земельна ділянка перебувала у постійному користуванні ДП «Миколаївське лісове господарство» та відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування знаходилась у кварталі № 47 , виділ 1.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права
40. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
41. Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
42. Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
43. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
44. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
45. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
46. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі 
№ 569/17272/15-ц.
47. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20).
48. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (частина третя статті 1 ЛК України).
49. Відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті 9 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. У комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності.
50. Згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності. Суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України.
51. Відповідно до статті 12 ЛК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів. Ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом.
52. Громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі.
53. Ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.
54. Можливість набуття права приватної власності на земельну ділянку лісогосподарського призначення передбачена також положеннями статей 56, 57 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.
Про це також вказувала Велика Палата Верховного Суду у пункті 53 постанови від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц.
55. Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387-388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
56. Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша 
статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду 
від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67)).
57. Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду 
від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 70-71)).
58. Заволодіння земельними ділянками є неможливим в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема, неправомірного) земельною ділянкою.
59. З урахуванням наведеного, визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном.
60. Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника-позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі 
№ 653/1096/16-ц (пункт 89), від 07 листопада 2018 року у справах 
№ 488/5027/14-ц (пункт 95) і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 
2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 року у справі 
№ 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 37)).
61. Велика Палата Верховного Суду неодноразово доходила до висновку, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення із незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, 
від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).
62. У розглядуваній справі, звертаючись до суду з цим позовом, прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка входила до складу земель державного лісового фонду Миколаївського лісництва ДП «Миколаївське лісове господарство» та поза волею належного власника передана у приватну власність для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку і господарських споруд.
63. З посиланням, зокрема, на приписи статті 152 ЗК України, 391 ЦПК України, прокурор вказував на необхідність зобов`язати ОСОБА_2 повернути спірну ділянку у власність держави.
64. Скасовуючи постанову апеляційного суду від 09 квітня 2024 року в частині задоволення вимог прокурора про повернення спірної земельної ділянки, шляхом її витребування, Верховний Суд у постанові від 04 червня 
2025 року наголосив, зокрема на тому, що :
- у справі, яка переглядається, держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірної земельної ділянки, але як власник має право володіння ними. Тому може просити про захист цього права шляхом витребування такої ділянки з володіння кінцевого набувача. Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог у частині витребування на її користь спірної земельної ділянки та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на цю ділянку;
- застосування принципу «jura novit curia» не є безмежним, оскільки, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації;
- визначення (зміна) предмета, підстав позову у спорі - це право, яке належить позивачу. Водночас установлення обґрунтованості позову - це обов`язок суду, який здійснюється під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Тобто суд не вправі відмовляти у відкритті провадження у справі з тих підстав, що по суті позов необґрунтований та має заявлятися з використанням іншого способу захисту в порядку іншого судочинства;
- з огляду на обставини цієї справи, не ґрунтуються на вимогах закону посилання апеляційного суду на те, що прокурор звернувся до суду з позовними вимогами у порядку статей 387-388 ЦК України (віндикаційний позов).
- переглядаючи рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що по своїй суті пред`явлений позов прокурора є віндикаційним (статті 387-388 ЦК України), тоді як позивач на обґрунтування позовних вимог посилався на статтю 391 ЦК України, тобто звертався з негаторним позовом.
65. Вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи (частина перша статті 417 ЦПК України).
66. Врахувавши постанову Верховного Суду від 04 червня 2025 року та встановивши, що за  ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку, яка за твердженням прокурора є ділянкою лісогосподарського призначення, апеляційний суд правильно погодився з висновками суду першої інстанції про те, що заявлений прокурором негаторний позов про повернення земельної ділянки, у контексті зазначених обставин, не спрямований на ефективне відновлення прав держави, які прокурор вважає порушеними.
67. Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що витребування земельної ділянки потребує оцінки добросовісності дій її фактичного реєстраційного володільця, а також оцінки пропорційності втручання у його право власності у відповідності до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
68. Таким чином, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшли обґрунтованого висновку, що обраний прокурором спосіб захисту прав є неефективним. В контексті обставин цієї справи належним способом захисту прав держави, які прокурор вважає порушеними, є звернення до суду з вимогами про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, ураховуючи, що держава позбавлена права володіння земельною ділянкою.
69. Висновки судів попередніх інстанцій, з огляду на встановлені у цій справі обставини щодо реєстраційного посвідчення права власності відповідачки на спірну земельну ділянку, яка за твердженням прокурора є ділянкою лісогосподарського призначення, узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема у постанові від 29 травня 2024 року у справі 
№ 490/6040/20 за подібним позовом прокурора, у тому числі, до ОСОБА_2 про зобов`язання повернути земельну ділянку, площею 0,099 га, з кадастровим номером 4810137200:01:052:0035 на АДРЕСА_2, та не суперечать висновкам Верховного Суду, на які прокурор посилається у касаційній скарзі.
70. Інші доводи касаційної скарги викладеного не спростовують та переважно спрямовані на необхідність Верховному Суду здійснити переоцінку доказів, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 400 ЦПК України.
71. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду 
від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц).
72. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
73. Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain від 09 грудня 1994 року, заява № 18390/91, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
74. Оскаржені судові рішення є достатньо вмотивованими та містять висновки щодо питань, які мають значення для вирішення справи.
75. В межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалено із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції з врахуванням змін, внесених за наслідками апеляційного перегляду справи, та постанову апеляційного суду - без змін.
76. Оскільки за змістом статті 401 ЦПК України попередній розгляд проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, відсутні підстави розгляду справи в судовому засіданні, про що просив прокурор у касаційній скарзі.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Миколаївської обласної військової адміністрації залишити без задоволення.
2. Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 лютого 
2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 18 серпня 
2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:	В. В. Шипович О. М. Осіян Є. В. Синельников