ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 червня 2026 року м. Житомир справа № 240/11054/26
категорія 106030200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Леміщака Д.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання протиправним та скасування наказу, 

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовною заявою, в якій просить визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 02.03.2026 № 408 "Про застосування дисциплінарного стягнення" в частині застосування до капітана поліції ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді звільнення із служби в поліції.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07.02.2026 близько 10:25 у м. Краматорськ Донецької області ОСОБА_1 було доведено під підпис бойовий наказ № 143 від 06.02.2026, від виконання якого він відмовився через поганий стан здоров`я, що супроводжувався сильним больовим синдромом та обмежував рухливість. Позивач повідомив безпосереднього керівника про наявність медичних документів та необхідність консультації, проте його пояснення були проігноровані. ОСОБА_1 залишив місце служби з метою звернення за медичною допомогою та наразі перебуває на стаціонарному лікуванні. Наказ № 408 від 02.03.2026 позивач отримав лише 06.03.2026 через месенджер WhatsApp від невідомої особи, що, на його думку, є порушенням процедури. У діях ОСОБА_1 відсутній склад дисциплінарного проступку через відсутність вини, умислу та фізичної можливості виконати наказ. Крім того, при застосуванні стягнення не враховано попередню позитивну службу, відсутність тяжких наслідків та стан здоров`я.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 27.03.2026 вказану позовну заяву залишено без руху.
Після усунення недоліків ухвалою від 21.04.2026 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у судове засідання (у письмовому провадженні).
Ухвалою від 25.05.2026 продовжено строк для подання відповіді на відзив до 15.06.2026. 
Ухвалою від 15.06.2026 заяву про збільшення позовних вимог повернуто без розгляду.
У відзиві на позовну заяву, поданому до суду 05.05.2026, відповідач зазначив, що 07.02.2026 ОСОБА_1 було доведено бойовий наказ № 143, від виконання якого він відмовився, посилаючись на стан здоров`я, але присутні лікар та психолог підтвердили відсутність протипоказань. Того ж дня позивач самовільно залишив місце дислокації підрозділу в м. Краматорськ та виїхав додому без повідомлення керівництва, що підтверджується комісійним актом від 09.02.2026 та матеріалами службового розслідування. Службове розслідування встановило наявність дисциплінарного проступку, а звільнення застосоване як співмірне стягнення з урахуванням обставин, характеру порушення та умов воєнного стану. Відповідач вважає, що процедура дотримана, наказ законний, а позов безпідставний.
Позивач 15.06.2026 подав відповідь на відзив, у якій вказав, що перед подіями 07.02.2026 ОСОБА_1 отримав поранення під час виконання бойових завдань, що підтверджується матеріалами службового розслідування та довідкою від 11.01.2026. На момент доведення наказу № 143 стан здоров`я позивача потребував подальшого лікування, про що він повідомив керівництво, а вже 08.02.2026 йому відкрито листок непрацездатності, за яким лікування тривало до 05.06.2026. Позивач зазначив про неповноту службового розслідування, відсутність висновку військово-лікарської комісії та ігнорування медичних рекомендацій, зокрема консультативного висновку № 708 від 04.02.2026. На думку позивача, у його діях відсутній склад дисциплінарного проступку через відсутність вини та реальної можливості виконати наказ, а застосоване стягнення у виді звільнення є непропорційним. Крім того, позивач звернув увагу на суперечливість характеристик, наданих йому відповідачем у різних службових розслідуваннях.
Розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні) з особливостями, визначеними статтями 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив таке.
07.02.2026 близько 10:25 у м. Краматорськ Донецької області ОСОБА_1 було доведено бойовий наказ командира Департаменту превентивної діяльності № 143 від 06.02.2026. 
Після доведення наказу ОСОБА_1 повідомив, що зміст наказу йому зрозумілий, але виконувати його не готовий у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, про що має відповідні документи. 
Присутні начальник відділу психологічного забезпечення ОСОБА_2 та заступник начальника відділу - лікар ОСОБА_3 повідомили, що ОСОБА_1 протипоказань щодо виконання бойового завдання не має. 
Того ж дня ОСОБА_1 залишив місце тимчасової дислокації підрозділу та виїхав у м. Чуднів Житомирської області. 
02.03.2026 Головним управлінням Національної поліції в Житомирській області видано наказ № 408 про застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді звільнення із служби в поліції
Вважаючи дії відповідача протиправними, ОСОБА_1 звернувся до суду.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначений Законом України "Про національну поліцію" № 580-VIII від 02.07.2015 (далі - Закон № 580-VIII).
У своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами (ст. 3 Закону № 580-VIII).
Поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції (ч. 1 ст. 17 Закону № 580-VIII).
Згідно з вимогами частин 1, 4 статті 18 Закону № 580-VIII поліцейський зобов`язаний: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; 3) поважати і не порушувати прав і свобод людини; 4) надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я; 5) зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків; 6) інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.
Додаткові обов`язки, пов`язані з проходженням поліцейським служби в поліції, можуть бути покладені на нього виключно законом. 
Пункт 24 частини першої статті 23 Закону № 580-VIII зобов`язує поліцію брати участь у забезпеченні та здійсненні заходів правового режиму воєнного або надзвичайного стану. Частина друга статті 24 Закону № 580-VIII встановлює, що у разі виникнення загрози державному суверенітету або у ході відсічі збройної агресії проти України органи та підрозділи, що входять до системи поліції, відповідно до законодавства України беруть участь в обороні України та у виконанні завдань територіальної оборони.
За змістом частини четвертої статті 24 Закону № 580-VIII під час дії воєнного стану поліція особливого призначення в ході відсічі збройної агресії проти України за рішенням військового командування, погодженим з керівником поліції або уповноваженою ним особою, може брати участь в обороні України відповідно до Закону "Про оборону України" шляхом безпосереднього ведення бойових дій. 
Таким чином, виконання бойових наказів поліцейськими особливого призначення є законодавчо обумовленим обов`язком, а не факультативним правом. 
Законом України від 12.05.2015 № 389-VIII "Про правовий режим воєнного стану" визначено, що воєнний стан - особливий правовий режим, що вводиться в Україні у разі збройної агресії або загрози нападу та передбачає надання відповідним органам повноважень, необхідних для відвернення загрози і відсічі збройної агресії. Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан, який продовжено відповідними Указами Президента України по теперішній час. 
Статтею 1 Закону України від 06.12.1991 № 1932-XII "Про оборону України" визначено поняття "бойові дії" як форму застосування, серед іншого, поліції особливого призначення Національної поліції України для вирішення бойових (спеціальних) завдань під час відсічі збройної агресії або виконання інших завдань із застосуванням зброї. 
Частиною першою статті 12 цього Закону встановлено, що участь в обороні держави разом із Збройними Силами беруть у межах своїх повноважень інші правоохоронні органи. 
За змістом частин 1, 2 статті 19 Закону № 580-VIII у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.
Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом. 
Сутність службової дисципліни в Національній поліції України, повноваження поліцейських та їхніх керівників з її додержання, види заохочень і дисциплінарних стягнень, а також порядок їх застосування та оскарження визначено Дисциплінарним статутом Національної поліції України (далі - Дисциплінарний статут), що затверджений Законом України від 15.03.2018 № 2337-VIII.
Положеннями ст. 1 Дисциплінарного статуту встановлено, що службова дисципліна - дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.
За змістом п. 1, 2, 4, 6, 13, 14 ч. 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України "Про Національну поліцію", зобов`язує поліцейського: 
- бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України; 
- знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки; 
- безумовно виконувати накази керівників, віддані (видані) в межах наданих їм повноважень та відповідно до закону;
- утримуватися від дій, що перешкоджають іншим поліцейським виконувати їхні обов`язки, а також які підривають авторитет Національної поліції України;
- берегти службове майно, забезпечувати належний стан зброї та спеціальних засобів;
- сприяти керівникові в організації дотримання службової дисципліни, інформувати його про виявлені порушення, у тому числі вчинені іншими працівниками поліції;
- під час несення служби поліцейському заборонено перебувати у стані алкогольного, наркотичного та/або іншого сп`яніння.
Аналіз наведених положень Дисциплінарного статуту є підставою для висновку про те, що службова дисципліна полягає у виконанні (дотриманні) законодавчих та підзаконних актів із питань службової діяльності та бездоганному і неухильному додержанні порядку і правил, що такими нормативними актами передбачені.
Відповідно до частин 1 та 3 статті 4 Дисциплінарного статуту наказ є формою реалізації службових повноважень керівника, згідно з якими визначаються мета і предмет завдання, строк його виконання та відповідальна особа. Наказ має бути чітко сформульований і не може допускати подвійного тлумачення. Наказ може віддаватися усно чи видаватися письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку.
Частина перша статті 5 Дисциплінарного статуту передбачає, що поліцейський отримує наказ від керівника в порядку підпорядкованості та зобов`язаний неухильно та у визначений строк точно його виконувати. Забороняється обговорення наказу чи його критика. 
Статтею 12 Дисциплінарного статуту визначено дисциплінарний проступок як протиправну винну дію чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходить за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції. 
Відповідно до ст. 11 Дисциплінарного статуту за порушення службової дисципліни поліцейські незалежно від займаної посади та спеціального звання несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом. За вчинення адміністративних правопорушень поліцейські несуть дисциплінарну відповідальність відповідно до цього Статуту, крім випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення. Поліцейських, яких в установленому порядку притягнуто до адміністративної, кримінальної або цивільно-правової відповідальності, одночасно може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності згідно з цим Статутом. 
За приписами ч. 3 ст. 13 Дисциплінарного статуту до поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень: 1) зауваження; 2) догана; 3) сувора догана; 4) попередження про неповну службову відповідність; 5) пониження у спеціальному званні на один ступінь; 6) звільнення з посади; 7) звільнення із служби в поліції.
Як визначено ч. 2 ст. 14 Дисциплінарного статуту з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків призначається службове розслідування.
Порядок проведення службових розслідувань у Національній поліції України встановлюється Міністерством внутрішніх справ України (ч. 10 ст. 14 Дисциплінарного статуту).
Відповідно до пункту 15 Дисциплінарного статуту Національної поліції України проведення службових розслідувань за фактом порушення поліцейським службової дисципліни здійснюють дисциплінарні комісії. Дисциплінарні комісії формуються з поліцейських та працівників поліції, які мають відповідні знання та досвід, необхідні для ефективного проведення службового розслідування. До складу дисциплінарних комісій можуть також включатися представники громадськості, які мають бездоганну репутацію, високі професійні та моральні якості, суспільний авторитет. Забороняється включення до складу дисциплінарної комісії осіб, які є підлеглими поліцейського, стосовно якого призначено службове розслідування, осіб, які сприяли вчиненню або приховуванню дисциплінарного проступку, та осіб, зацікавлених у результатах розслідування. У разі виникнення таких обставин член дисциплінарної комісії зобов`язаний негайно письмово повідомити про це керівнику, який призначив службове розслідування. Кожна посадова особа поліції відповідно до своїх повноважень зобов`язана сприяти проведенню службового розслідування. Посадові особи, які перешкоджають діям дисциплінарної комісії, притягаються до відповідальності в порядку, встановленому законодавством. Порядок утворення дисциплінарних комісій та їх повноваження визначаються Міністерством внутрішніх справ України.
Права поліцейського під час розслідування врегульовано статтями 18 і 27 Дисциплінарного статуту. Частина перша-третя статті 18 надає поліцейському право на захист через надання пояснень щодо обставин вчинення проступку та доказів правомірності своїх дій. Водночас частина четверта статті 27 встановлює, що від поліцейського, стосовно якого є підтверджені дані про самовільне залишення ним місця несення служби або виїзд до інших регіонів країни, пояснення не відбираються; поліцейський вважається таким, що відмовився від їх надання.
Частина третя статті 19 Дисциплінарного статуту встановлює критерії, які дисциплінарна комісія враховує при визначенні виду стягнення: характер проступку, обставини його вчинення, особа порушника, ступінь вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередня поведінка, ставлення до служби.
Розділ V Дисциплінарного статуту (доданий Законом від 15.03.2022 № 2123-IX) встановлює особливості проведення службових розслідувань у період дії воєнного стану. Відповідно до частини першої статті 26, розслідування в цей час проводиться у формі письмового провадження з дотриманням загальних вимог Статуту. 
Абзацом четвертим пункту 2 статті 29 Дисциплінарного статуту передбачено, що залишення місця несення служби без поважних причин не може бути віднесено до незначних дисциплінарних проступків. 
Тобто законодавець прямо виводить самовільне залишення служби з категорії незначних порушень, визначаючи підвищений ступінь суспільної небезпеки такої поведінки незалежно від обставин.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2018 № 893 затверджено Положення про дисциплінарні комісії в Національній поліції України, згідно якого дисциплінарна комісія створюється за письмовим наказом Міністра внутрішніх справ України, службової особи поліції або ректора закладу вищої освіти із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських, наділених повноваженнями із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення (далі - уповноважений керівник), одночасно з прийняттям рішення про призначення службового розслідування.
Дисциплінарна комісія утворюється у складі не менше трьох осіб, з яких визначається голова дисциплінарної комісії. У разі призначення службового розслідування за відомостями про скоєння поліцейським дисциплінарного проступку, що потребує значного обсягу дій, зокрема опитування великої кількості поліцейських та інших осіб, витребування та аналізу значного обсягу матеріалів, уповноважений керівник може призначати заступника голови дисциплінарної комісії. Головою дисциплінарної комісії, утвореної в поліції, може бути лише поліцейський.
Унесення змін до персонального складу дисциплінарної комісії здійснюється шляхом видання відповідного письмового наказу уповноваженого керівника на підставі вмотивованого рапорту голови дисциплінарної комісії, що свідчить про наявність правових підстав для внесення змін до персонального складу дисциплінарної комісії. У разі відсутності з поважних причин голови дисциплінарної комісії зазначений(а) рапорт (заява) подається заступником голови дисциплінарної комісії або членом дисциплінарної комісії, визначеним з дотриманням частини шостої статті 2 Дисциплінарного статуту Національної поліції України.
Голова, заступник голови (у разі призначення) та члени дисциплінарної комісії зобов`язані завчасно письмово поінформувати про наявність підстав, що унеможливлюють подальше виконання ними обов`язків у складі зазначеної комісії, уповноваженого керівника, який її утворив, для внесення змін до персонального складу цієї комісії.
Дисциплінарна комісія створюється на строк проведення службового розслідування.
Дисциплінарна комісія розпочинає свою діяльність із моменту видання уповноваженим керівником письмового наказу про призначення службового розслідування, в якому зазначається інформація про створення дисциплінарної комісії, призначення її голови та затвердження персонального складу.
Повноваження дисциплінарної комісії припиняються в день затвердження уповноваженим керівником висновку службового розслідування.
Розділом 3 цього Положення передбачено, що дисциплінарна комісія під час проведення щодо поліцейського службового розслідування має право:
1) відвідувати місце скоєння можливого дисциплінарного проступку, при цьому не перешкоджати здійсненню правоохоронними органами огляду місця події в межах кримінального процесуального чи адміністративного законодавства;
2) викликати поліцейського, стосовно якого проводиться службове розслідування, а також запрошувати інших працівників органів (підрозділів) поліції, інших осіб (за їх згодою), які обізнані або мають стосунок до обставин, що стали підставою для призначення службового розслідування, й одержувати від них усні або письмові пояснення, здійснювати фіксацію технічними засобами за згодою особи, з якою проводиться бесіда, її усних пояснень, а також одержувати документи, які стосуються службового розслідування;
3) проводити одночасні опитування осіб, у поясненнях яких про обставини дисциплінарного проступку є суттєві розбіжності. Одночасне опитування проводиться за згодою опитуваних осіб, про його проведення складається довідка;
4) одержувати в органах, закладах, установах поліції та їх підрозділах чи за запитом в інших органах державної влади та органах місцевого самоврядування необхідні документи або їх копії та долучати до матеріалів службового розслідування;
5) вивчати документи, що мають стосунок до службового розслідування, у разі потреби знімати з них копії і долучати до матеріалів службового розслідування;
6) користуватися в установленому порядку базами (банками) даних Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України та інших органів державної влади;
7) залучати в разі потреби відповідних фахівців і отримувати консультації спеціалістів з питань, що стосуються службового розслідування;
8) у разі перешкоджання посадовими особами поліції проведенню службового розслідування шляхом подання письмового рапорту (заяви) доповідати про це уповноваженому керівнику, який його призначив, для ініціювання питання призначення службового розслідування щодо такої особи;
9) у разі необхідності проведення значного обсягу дій звертатися з рапортом до керівника, який призначив службове розслідування, про продовження строку службового розслідування та (або) додаткове залучення працівників з метою своєчасного його завершення.
Додаткове залучення працівників поліції до проведення службового розслідування здійснюється шляхом унесення змін до наказу про призначення службового розслідування та утворення дисциплінарної комісії.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 893 від 07.11.2018 затверджено порядок проведення службових розслідувань у Національній поліції України.
Пунктом 1, 2 розділу 2 вказаного Порядку передбачено, що підставами для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації, рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку. Службове розслідування призначається, зокрема, за наявності даних про перебування поліцейського на роботі (службі) у стані алкогольного сп`яніння або стані, викликаному вживанням наркотичних чи інших одурманюючих засобів, або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
За змістом пункту 1 Розділу 5 цього Порядку проведення службового розслідування полягає в діяльності дисциплінарної комісії із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин його вчинення, установлення причин і умов учинення дисциплінарного проступку, вини поліцейського, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин учинення дисциплінарних проступків.
Пунктом 7 розділу 5 цього Порядку також передбачено, що розгляд справи дисциплінарною комісією проводиться зазвичай у формі письмового провадження.
Збирання та перевірка матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського у разі розгляду справи у формі письмового провадження здійснюються зазвичай шляхом:
- одержання пояснень щодо обставин справи від поліцейського, стосовно якого проводиться службове розслідування, та від інших осіб;
- одержання в органах, закладах, установах поліції та їх підрозділах чи за запитом в інших органах державної влади та органах місцевого самоврядування необхідних документів або їх копій та долучення до матеріалів справи;
- отримання консультацій спеціалістів з питань, що стосуються службового розслідування.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що дисциплінарна комісія - це тимчасовий колегіальний орган, який наділений певними повноваженнями вчиняти дії, що направлені на встановлення наявності чи відсутності певних фактів.
Дисциплінарна комісія проводить свою діяльність через засідання комісії, відвідання певних державних органів, установ та організації та органів місцевого самоврядування (за потреби), складання запитів для отримання інформації (за потреби) тощо.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходить службу в Національній поліції України з 07.11.2015. 
Наказом ГУНП в Житомирській області від 17.06.2024 № 293 о/с капітан поліції ОСОБА_1 призначений на посаду інспектора взводу № 1 батальйону поліції особливого призначення (стрілецький) ГУНП в Житомирській області. 
Наказом ГУНП від 03.11.2025 № 81 ДСК "Про відрядження працівників поліції ГУНП в Житомирській області" позивача відряджено для виконання бойових завдань у складі УВ (сил) "Схід" у підпорядкування командира зведеного підрозділу Департаменту превентивної діяльності. 
Наказом командира ЗП ДПД від 04.11.2025 № 1281 дск/ВС позивача прийнято до складу ЗП ДПД та передано в підпорядкування командиру БПОП (стрілецький) ГУНП підполковнику поліції ОСОБА_4 . 
Тимчасові посадові інструкції інспектора взводу № 1 ЗП ДПД, підписані самим позивачем 04.11.2025, прямо закріплюють як основні завдання: участь у відбитті загрози державному суверенітету та у виконанні бойових завдань уповноважених посадових осіб; дотримання службової дисципліни; безумовне виконання наказів керівників. У розділі "Відповідальність" посадова інструкція прямо передбачає відповідальність за умисне невиконання наказів та доручень прямих керівників, а також за недотримання Присяги.
Відповідно до довідки УКЗ ГУНП, за час служби позивач дев`ять разів притягувався до дисциплінарної відповідальності, однак діючих стягнень на момент інциденту не мав. Тричі заохочувався, зокрема одного разу - державною нагородою відзнакою Президента України "За участь в Антитерористичній операції". 
В період з 03.01.2026 по 04.01.2026 під час виконання бойового завдання на вузлі оборони поблизу населеного пункту Костянтинівка Краматорського району Донецької області, внаслідок ворожих авіаударів та ударів FPV-дронів по групі рекогносцирування в укритті позивач разом з іншими поліцейськими отримав поранення. Встановлені у позивача діагнози: "Вибухова травма, акустична травма без перфорації барабанних перетинок. Цефалгія. Нейросенсорна приглухуватість? Симптоматична артеріальна гіпертензія. Люмбоішіалгія. Цистит? Гострий бронхіт". Усі поліцейські були належно озброєні, екіпіровані та проінструктовані; жоден не перебував у стані сп`яніння. Евакуацію позивача здійснено 10.01.2026.
10.02.2026 дисциплінарна комісія затвердила висновок першого службового розслідування, в якому дійшла висновку про відсутність порушень службової дисципліни з боку поліцейських, зокрема ОСОБА_1 , та визнала їхні дії правомірними. Цей висновок набрав чинності за три дні до ініціювання другого службового розслідування (13.02.2026) і не оспорюється жодною зі сторін.
Суд констатує, що факт отримання позивачем бойових поранень у січні 2026 року є документально підтвердженим, а медичні наслідки цих поранень - реальними. Встановлені діагнози можуть мати хронічний перебіг. Позивач, пройшовши через бойову травму, очевидно, зазнав певного погіршення здоров`я. Суд бере цю обставину до уваги при оцінці подальшої поведінки позивача. Разом із тим висновок першого розслідування стосується подій 03-04.01.2026 і фіксує правомірність дій в тих конкретних обставинах. Він жодним чином не може автоматично виправдовувати поведінку позивача 07.02.2026 - яка є предметом другого розслідування і якісно відрізняється за своїм характером. 
Позивач не заперечує того факту, що наказом ЗП ДПД від 15.12.2025 № 1466 дск/ВС позивача визначено серед трьох поліцейських для заведення та закріплення на вогневій позиції "Десна". Однак 17.12.2025 після прибуття на вузол оборони позивач відмовився від продовження виконання бойового завдання та був замінений на іншого поліцейського. Після виведення у тилову точку дислокації позивач неодноразово звертався до різних лікувальних закладів - і щоразу отримував відмову в наданні лікарняних листів. Тобто медичні заклади у грудні 2025 року не знайшли підстав для визнання позивача тимчасово непрацездатним. 
Ця обставина, що передує лютневим подіям майже на два місяці, на переконання суду, свідчить про те, що модель поведінки "відмова від бойового завдання - посилання на здоров`я - звернення до медичних закладів" вже мала місце і не принесла позивачу бажаного результату у формі офіційного звільнення від виконання обов`язків. Крім того, у грудні 2025 року та й після поранень у січні 2026 року- аж до 07.02.2026 - жоден медичний заклад не визнав позивача непрацездатним і не видав йому лікарняного листа. Отже, медична система також не підтвердила, що стан здоров`я позивача унеможливлював виконання ним службових обов`язків у відповідний проміжок часу.
06.02.2026 командир ЗП ДПД видав наказ № 143 вс/дск "Про виконання бойового (спеціального) завдання", яким ОСОБА_1 , зокрема, було визначено участь у логістичному забезпеченні підрозділів ЗП ДПД на позиції вогневої групи ВГ-30 до 23 год. 59 хв. 08.02.2026 шляхом доставки безпілотних літальних апаратів, засобів для БПЛА, акумуляторних батарей, бойових комплектів та іншого матеріально-технічного забезпечення до вогневих позицій і спостережних пунктів.
07.02.2026 о 10 год. 25 хв. у м. Краматорськ в присутності командира БПОП (стрілецький) полковника поліції Кириченка О.В., старшого інспектора з моніторингу та контролю майора поліції ОСОБА_5 , начальника відділу психологічного забезпечення підполковника поліції Ковальової О.О., заступника начальника відділу - лікаря відділу лікувально-евакуаційного забезпечення медичної роти капітана поліції ОСОБА_3 зазначений наказ оголошено особовому складу. Вказані обставини зафіксовані відеозаписом тривалістю 13 хвилин і 13 секунд із датою та часом 2026/02/07 10:23, який досліджено дисциплінарною комісією.
Під час особистого опитування майором ОСОБА_5 щодо розуміння наказу та готовності до його виконання позивач підтвердив розуміння змісту наказу, однак повідомив, що не готовий виконувати його у зв`язку з погіршенням стану здоров`я та наявністю відповідних документів. Отримавши цю відповідь, лікар ОСОБА_3 і психолог ОСОБА_2 окремо та в сукупності підтвердили, що протипоказань до виконання бойового завдання не встановлено; лікарняного листа позивач не має; звільнень від фізичних навантажень не має; за станом здоров`я позивач може виконувати бойове (спеціальне) завдання; протипоказань за психоемоційним станом не виявлено. Після цього о 10 год. 37 хв. позивач особисто підписав відомість ознайомлення з вимогами наказу.
Після підписання у позивача вилучено зброю та боєкомплект і повідомлено про ініціювання службового розслідування. Незважаючи на вимогу залишатися у м. Краматорськ до завершення розслідування, позивач 07.02.2026 самостійно вирішив виїхати за місцем постійного проживання до м. Чуднів Житомирської області, не повідомивши про це керівництво. Відповідно, у стройовому підрозділі за адресою АДРЕСА_1 та у м. Краматорськ позивач з 13 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. 07.02.2026 був відсутній без поважних причин, що підтверджується актом від 09.02.2026 № 38/51. Командир БПОП полковник ОСОБА_4 у своєму рапорті від 07.02.2026 зафіксував, що позивач прямує за місцем постійного проживання і, зі слів самого позивача, не має бажання надалі проходити службу в поліції.
09.02.2026 до ГУНП в Житомирській області надійшла доповідна записка командира БПОП (стрілецький) ГУНП полковника поліції Кириченка О.В. (№ 19392-2026) за фактом можливого порушення службової дисципліни інспектором взводу № 1 капітаном поліції ОСОБА_1 . Ця доповідна записка стала підставою для призначення службового розслідування в розумінні частини четвертої статті 14 Дисциплінарного статуту.
Наказом ГУНП від 13.02.2026 № 249 призначено службове розслідування та утворено дисциплінарну комісію. Склад комісії (голова - начальник УГІ ГУНП підполковник поліції ОСОБА_6 , заступник голови - підполковник поліції ОСОБА_7 , члени комісії) є належним і відповідає вимогам Положення про дисциплінарні комісії в Національній поліції України, затвердженого наказом МВС від 07.11.2018 № 893.
У ході службового розслідування комісія здійснила такі заходи: переглянула відеозапис доведення наказу № 143 вс/дск; опитала командира БПОП, командира роти, майора ОСОБА_5 , лікаря ОСОБА_3 , психолога ОСОБА_2 , помічника чергового ОСОБА_8 ; отримала з бази даних Пенсійного фонду України відомості щодо лікарняних листів позивача; направила запит до ЗП ДПД та отримала відповідь з підтвердними документами; вжила заходів для забезпечення права позивача на надання пояснень.
27.02.2026 комісія склала висновок, затверджений т.в.о. начальника ГУНП, з рекомендацією застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби. На підставі цього висновку начальник ГУНП видав оскаржуваний наказ від 02.03.2026 № 408 "Про застосування дисциплінарного стягнення".
Ключовим аргументом позовної заяви є твердження про те, що на момент доведення наказу № 143 вс/дск стан здоров`я позивача об`єктивно унеможливлював виконання бойового завдання, що, за логікою позивача, виключає вину як обов`язковий елемент складу дисциплінарного проступку.
Суд визнає, що факт отримання позивачем бойових поранень у січні 2026 року є достовірно встановленим і документально підтвердженим матеріалами першого службового розслідування. Стан здоров`я позивача після вибухової та акустичної травми, з діагнозами, що включають нейросенсорну приглухуватість, артеріальну гіпертензію, люмбоішіалгію та інші стани, безперечно, міг бути ускладненим порівняно з довоєнним. Суд не нівелює цей факт і розглядає його як обставину, що потребує ретельного аналізу.
Водночас суд звертає увагу на таке. По-перше, станом на 07.02.2026 позивач не мав відкритого лікарняного листа, що не заперечується позивачем по суті. Лікарняний лист відкрито лише 08.02.2026 - наступного дня після інциденту - у Чуднівській лікарні за місцем постійного проживання позивача. 
Зазначений хронологічний ланцюг - відмова від наказу (07.02.2026), самовільний виїзд за місцем проживання (07.02.2026), відкриття лікарняного листа (08.02.2026) - не може бути витлумачений як прояв раптового та невідворотного медичного стану, що унеможливив виконання наказу саме 07.02.2026. Натомість, на думку суду, це свідчить про спланований алгоритм ухилення від бойових обов`язків: спочатку відмова - потім виїзд - потім лікарняний лист. 
По-друге, безпосередньо при доведенні наказу були присутні фахівці - лікар медичної роти (капітан поліції ОСОБА_3 ) та психолог (підполковник поліції ОСОБА_2 ), завданням яких є саме оцінка придатності поліцейських до виконання бойових завдань. Обидва фахівці, незалежно один від одного, підтвердили здатність позивача виконувати завдання. Лікар окремо зазначив, що упродовж січня-лютого 2026 року позивач неодноразово звертався за медичною допомогою і мав різні діагнози, проте на лікарняному не перебуває і звільнень від фізичних навантажень не має. Такий висновок, наданий кваліфікованим медичним працівником, у безпосередній близькості до обставин доведення наказу, суд вважає доказом того, що позивач 07.02.2026 не мав медично підтверджених протипоказань.
По-третє, позивач у момент доведення наказу заявив про наявність "відповідних медичних документів", але не надав їх ані в той момент, ані під час розслідування. 
Суд також враховує, що у грудні 2025 року після першої відмови від бойового завдання позивач неодноразово звертався до медичних закладів і кожного разу отримував відмову у видачі лікарняних листів. Ця обставина означає, що впродовж місяців медична система послідовно підтверджувала відсутність підстав для офіційної фіксації тимчасової непрацездатності позивача. Відкриття лікарняного листа 08.02.2026 - після того як позивач самовільно повернувся за місцем постійного проживання - у лікарні свого рідного міста ставить під сумнів своєчасність і об`єктивність цього документа в контексті подій 07.02.2026.
З огляду на сукупність наведених обставин суд доходить висновку, що наявні у справі докази не підтверджують твердження позивача про об`єктивну неможливість виконати бойовий наказ 07.02.2026 внаслідок стану здоров`я. Підстав для виключення вини у вчиненому проступку суд не вбачає.
Представник позивача стверджує, що безпосередній керівник зобов`язаний був направити позивача на військово-лікарську комісію (ВЛК) для визначення придатності до служби замість наполягання на виконанні бойового наказу. 
Суд відхиляє цей аргумент, адже ні Закон "Про Національну поліцію", ні Дисциплінарний статут, ні інші нормативні акти не покладають на командира обов`язку призупиняти виконання бойового наказу і направляти поліцейського на ВЛК кожного разу, коли той заявляє про погіршення самопочуття без підтвердних документів, - за умови що медичний офіцер і психолог, присутні при доведенні наказу, не встановили протипоказань. 
Саме для таких ситуацій і була організована присутність медичного персоналу під час доведення наказу. Якби позивач дійсно мав медичні документи, що підтверджують його непрацездатність, - він мав і повинен був їх пред`явити негайно. Натомість обрана ним стратегія зводилася до усного посилання на документи без їх фактичного надання, що є поведінкою, несумісною з добросовісним виконанням службових обов`язків.
Суд надає також правову оцінку зв`язку між двома службовими розслідуваннями.
Позивач фактично апелює до правомірного висновку першого службового розслідування (поранення) як до аргументу на користь скасування стягнення, застосованого за результатами другого розслідування (дисципліна). 
Суд вважає за необхідне чітко розмежувати ці два провадження.
Предметом першого розслідування є оцінка правомірності дій поліцейських у ході виконання бойового завдання 03-04.01.2026, внаслідок якого вони отримали поранення. Висновок першого розслідування - дії правомірні, порушень службової дисципліни не встановлено. Цей висновок не піддається сумніву, не переглядається і жодним чином не ставиться під сумнів у цій справі.
Предметом другого розслідування є принципово інші фактичні обставини: відмова від виконання бойового наказу 07.02.2026, самовільне залишення місця дислокації і неінформування керівника. Це якісно інші дії, що мали місце більш ніж на місяць пізніше, в іншій ситуації і з іншим юридичним підґрунтям. 
Визнання дій позивача правомірними у першому розслідуванні означає лише те, що він не вчинив порушень при виконанні бойового завдання в січні 2026 року. Воно не може і не повинно слугувати автоматичним виправданням грубого порушення службової дисципліни у лютому 2026 року. Між правомірним виконанням бойового завдання (01.2026) і неправомірною відмовою від його виконання (02.2026) немає такого правового зв`язку, який виключав би дисциплінарну відповідальність за лютневі події. 
Перше розслідування є самостійним, завершеним провадженням з власним предметом та висновками, і не надає імунітету для наступної протиправної поведінки. Якби логіка позивача була правильною, то будь-який поліцейський, що виконував бойові завдання і не порушував дисципліни в певний момент, уникав би відповідальності за наступні порушення. Такий підхід суперечить самій природі дисциплінарної відповідальності.
Суд також перевірив дотримання процедурних вимог у ході другого службового розслідування і не виявив жодних порушень, що могли б потягнути незаконність оскаржуваного наказу. Розслідування призначено на підставі належної доповідної записки командира підрозділу, склад дисциплінарної комісії відповідає вимогам законодавства, висновок складено в межах строків, а наказ про застосування стягнення виданий начальником ГУНП як уповноваженою посадовою особою в межах її повноважень.
Дисциплінарна комісія вжила всіх передбачених законодавством заходів для реалізації права позивача на захист: 13.02.2026 направлено рекомендований поштовий лист (підтверджено квитанцією "Укрпошти"); 16.02.2026 здійснено телефонний дзвінок, під час якого позивач особисто підтвердив, що перебуває на лікуванні і не прибуде; 19.02.2026 члени комісії здійснили виїзд безпосередньо до місця лікування позивача. 
Незважаючи на всі вжиті заходи, позивач відмовився надавати пояснення, посилаючись на бажання зробити це після завершення лікування та у присутності адвоката.
Суд зазначає, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 08.02.2024 у справі № 640/8784/21, чинне законодавство передбачає право, а не обов`язок поліцейського надавати пояснення щодо обставин дисциплінарного провадження. Ненадання таких пояснень не є перешкодою для проведення розслідування та прийняття рішення. Право позивача на захист було реально і неодноразово забезпечено, однак позивач свідомо від нього відмовився. 
Суд додає, що відповідно до частини четвертої статті 27 Дисциплінарного статуту факт самовільного залишення місця несення служби є самостійною підставою для розгляду розслідування без пояснень поліцейського.
Позивач стверджує, що отримав наказ № 408 від 02.03.2026 лише 06.03.2026 від невідомої особи у месенджері WhatsApp і не підписував його, що, на думку позивача, є "істотним порушенням процедури". 
Суд не погоджується з цим аргументом. 
Відповідно до статті 30 Дисциплінарного статуту поліцейський вважається таким, що ознайомлений з наказом про застосування дисциплінарного стягнення, після спливу двох календарних днів з дня відправлення з використанням засобів електронної комунікації. Наказ направлено позивачу засобами електронної комунікації 06.03.2026; отже, з урахуванням дводенного строку позивач вважається ознайомленим не пізніше 08.03.2026. 
Ознайомлення під підпис є одним зі способів сповіщення, проте не єдиним і не безальтернативним - особливо за умов, коли позивач упродовж тривалого часу самовільно ухилявся від з`явлення до служби і не міг бути ознайомлений у інший спосіб з причин, що залежали виключно від нього самого.
Позивач та його представник стверджують, що звільнення зі служби є неспіврозмірно суворим покаранням з огляду на позитивну службову характеристику, наявність державної нагороди, попереднє правомірне виконання бойових завдань, відсутність тяжких наслідків та нібито поважні причини, що унеможливили виконання наказу.
Суд оцінює пропорційність застосованого стягнення, враховуючи сукупність встановлених обставин. Характер вчиненого проступку є вкрай серйозним: відмова від виконання бойового наказу сталася в умовах воєнного стану, в зоні активних бойових дій; невиконання логістичного завдання в бойових умовах прямо впливало на боєздатність підрозділу; відмова носила свідомий та публічний характер - у присутності особового складу і командира батальйону. Поведінка позивача є системною: аналогічна відмова від виконання бойових обов`язків вже мала місце у грудні 2025 року. Після відмови позивач не вжив жодних заходів щодо легалізації свого стану (не надав документів, не оформив лікарняний у відповідному порядку до виїзду), натомість самовільно залишив зону бойових дій і перебування підрозділу. Ненадання пояснень комісії демонструє відсутність готовності до конструктивної участі у процедурі відповідальності.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, послідовно відтвореної у постановах від 28.09.2023 у справі № 420/10847/22, від 18.04.2019 у справі № 804/1831/16 та від 07.12.2021 у справі № 120/278/20-а, застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби є крайнім заходом дисциплінарного впливу; його застосування здійснюється на розсуд уповноваженої особи з урахуванням обставин у справі та не потребує наведення неможливості застосування інших видів стягнень. Обираючи той чи інший вид стягнення, керівник застосовує саме той, який відповідає суті проступку і є йому співмірним. 
З урахуванням системного характеру ухилення від бойових обов`язків, публічної та свідомої відмови від наказу в умовах активних бойових дій, самовільного залишення зони дислокації, неінформування керівника та відмови від участі в дисциплінарному провадженні, суд вважає застосоване стягнення пропорційним тяжкості вчиненого дисциплінарного проступку, таким, що відповідає характеру порушення Присяги поліцейського, і таким, що не виходить за межі дискреційних повноважень начальника ГУНП.
Відповідь на відзив містить кілька нових, серйозних аргументів, які потребують розгорнутої відповіді суду. Насамперед - консультативний висновок № 708 від 04.02.2026 та суперечність у службових характеристиках між двома розслідуваннями. Жоден із цих аргументів не змінює висновку, однак усі потребують ретельного аналізу. Пишу окремий розділ.
Суд також дослідив відповідь на відзив та долучені до неї матеріали і вважає за необхідне надати розгорнуту оцінку кожному із висловлених у ній аргументів.
Новим доводом відповіді на відзив є посилання на консультативний висновок № 708 від 04.02.2026, згідно з яким позивачу ОСОБА_1 було рекомендовано консультацію нейрохірурга госпітального рівня для вирішення подальшої тактики лікування. Ця рекомендація датована за три дні до доведення наказу № 143 вс/дск і за три дні до відмови позивача від його виконання. На думку представника позивача, цей документ є прямим доказом того, що відмова від наказу була вимушеною.
Суд ретельно оцінює цей аргумент.
Перш за все, між реальним змістом консультативного висновку № 708 від 04.02.2026 і тим висновком, який робить із нього позивач, наявна принципова правова відмінність. Рекомендація лікаря пройти консультацію у нейрохірурга госпітального рівня для вирішення "подальшої тактики лікування" - це не висновок про непрацездатність і не медичний документ, що встановлює тимчасову чи постійну непридатність до несення служби. Рекомендація пройти консультацію є медичною порадою стосовно продовження обстеження в рамках планового лікування, тобто формою медичного менеджменту хронічних станів, яка за своєю правовою природою принципово відрізняється від листка непрацездатності, акта ВЛК або медичного висновку, що підтверджує непридатність до фізичного навантаження.
Суд звертає особливу увагу на те, що лікар відділу лікувально-евакуаційного забезпечення медичної роти капітан поліції ОСОБА_3 , безпосередньо присутній при доведенні наказу 07.02.2026, у своїх поясненнях зазначив, що позивач у січні-лютому 2026 року у плановому порядку звертався до нейрохірурга, хірурга. Ця фраза прямо відображає те, що звернення до нейрохірурга носило плановий, а не невідкладний характер. Сам лікар, ознайомлений з медичним станом позивача, дійшов висновку, що за станом здоров`я позивач може виконувати бойове (спеціальне) завдання. 
Суд також зазначає, що якби позивач дійсно вважав консультативний висновок № 708 від 04.02.2026 документом, що підтверджує його непридатність до виконання бойового завдання, він мав і повинен був пред`явити його негайно - при доведенні наказу 07.02.2026 - оскільки сам же стверджував про наявність "відповідних документів". Жодних доказів того, що цей висновок було пред`явлено у відповідний момент, у справі немає. Натомість позивач покинув місце дислокації, а документ з`явився в матеріалах справи лише у відповіді на відзив - після закінчення строку лікування. 
Поведінка, за якої особа стверджує про наявність істотно важливого документа, але не надає його ані за місцем несення служби, ані під час розслідування, ані в суді протягом декількох місяців - не відповідає процесуальній добросовісності й не може бути підставою для скасування законного рішення суб`єкта владних повноважень.
Стосовно аргументу про неповноту розслідування в частині відсутності висновку ВЛК суд зазначає, що законодавство не встановлює обов`язку командира ініціювати проходження ВЛК кожного разу, коли поліцейський усно посилається на нездоров`я без надання документального підтвердження. Ініціювання ВЛК є процедурою, яка передбачає, серед іншого, звернення самого поліцейського або прийняття відповідного рішення компетентним медичним органом. Ані позивач, ані будь-який медичний фахівець у відповідні строки з таким клопотанням не зверталися. Присутність у момент доведення наказу лікаря і психолога, виконання ними фактичної функції поточного медичного моніторингу - саме такий механізм оцінки придатності особового складу і передбачений в умовах бойового відрядження замість повноцінної ВЛК.
Позивач стверджує, що майже чотиримісячний лікарняний (з 08.02.2026 по 05.06.2026) є об`єктивним доказом того, що 07.02.2026 він теж не міг виконувати бойовий наказ, і відповідач не пояснив, яким чином особа, яка стільки лікувалась, могла бути придатною до бойових дій за день до початку цього лікування.
Суд ретельно проаналізував цей аргумент і зазначає, що тривалість лікування після відкриття лікарняного є самостійним медичним явищем, на перебіг якого впливає режим стаціонарного або амбулаторного лікування, прийняті терапевтичні рішення, наявність умов для відновлення. Вона не є ретроактивним доказом того, що стан здоров`я особи саме 07.02.2026, до початку систематичного лікування, відповідав критеріям непрацездатності. 
Суд також зазначає, що лікарняний лист з 08.02.2026 відкрито у Чуднівській лікарні - після того, як позивач самовільно покинув Краматорськ і прибув за місцем постійного проживання. Якби стан здоров`я позивача був справді невідкладним і критичним 07.02.2026, раціональною поведінкою було б негайне звернення до найближчого медичного закладу в Краматорську, а не самостійна поїздка за сотні кілометрів до рідного міста. Обрана позивачем поведінка (самостійна дорога додому, а не екстрена медична допомога) суперечить картині невідкладного медичного стану і радше узгоджується з усвідомленим рішенням покинути зону бойових дій і лише потім оформити відповідні документи.
Суд бере до уваги, що тривалий лікарняний підтверджує реальне існування медичних проблем у позивача і не піддає сумніву необхідність лікування. Проте між "реально існуючими хронічними станами, які потребують планового лікування" і "гострою неможливістю виконати конкретне бойове завдання 07.02.2026 без загрози для життя" є принципова різниця, яку позивач у цій справі так і не підтвердив достатніми доказами.
Суд визнає, що аргумент про діаметрально відмінні характеристики позивача в двох висновках службових розслідувань є серйозним і потребує розгорнутої відповіді.
Дійсно, у висновку першого службового розслідування (щодо поранення, затвердженому 10.02.2026) позивача охарактеризовано як "відповідального, дисциплінованого та кваліфікованого працівника" - особу, що "дорожить службою". У висновку другого службового розслідування (щодо дисципліни, від 27.02.2026) характеристика є протилежною: "посередня", "вибіркова відповідальність", "службою у поліції не дорожить". Обидва документи видано з різницею у кілька тижнів. Формально цей контраст виглядає разюче.
Суд, однак вважає, що цей контраст пояснюється не упередженістю, а різними предметами оцінки.
Предметом першого розслідування були події 03-04.01.2026 - час, коли позивач фактично виконував бойове завдання і отримав поранення в ході бойових дій. Характеристика, складена за результатами цього розслідування, природно відображала поведінку позивача саме під час виконання завдання: він був у строю, озброєний, виконував наказ. Ця картина є позитивною, і суд не має підстав у ній сумніватись.
Предметом другого розслідування стала поведінка позивача в лютому 2026 року - включаючи відмову від бойового наказу, самовільне залишення місця дислокації та неінформування керівника. Характеристика, складена для цього розслідування, враховувала загальну динаміку ставлення позивача до виконання бойових обов`язків, у тому числі аналогічну відмову в грудні 2025 року. Дисциплінарна комісія, що проводила другий огляд особи позивача, мала перед собою іншу картину: не один епізод правомірної поведінки в бойових умовах, а всю сукупність поведінки, зокрема неодноразове ухилення від виконання бойових завдань.
Таким чином, дві характеристики не є взаємовиключними свідченнями упередженості: вони є результатами оцінки різних аспектів поведінки однієї і тієї ж особи в різних обставинах. Позивач дійсно виконував бойові завдання і може отримати за це позитивну оцінку - і водночас ухилявся від виконання нових бойових наказів, що цілком обґрунтовано відображається в негативній характеристиці в рамках окремого дисциплінарного провадження. 
Позивач стверджує, що його поведінка була "відкритою, послідовною та логічною": він повідомив керівництво про проблеми зі здоров`ям, посилався на медичні документи і діяв відповідно до стану власного здоров`я. На думку позивача, умисного ухилення від обов`язків не було, а тому відсутній суб`єктивний елемент дисциплінарного проступку.
Суд не погоджується з таким трактуванням. Вина у формі умислу при вчиненні дисциплінарного проступку полягає в усвідомленні особою того, що вона порушує службову дисципліну, і бажанні чи допущенні такого результату. Позивач чітко підтвердив, що зміст наказу йому зрозумілий. Відповідно, він усвідомлював, що наказ має бути виконаний. Відмовившись від його виконання, він усвідомлено не виконав законний наказ. Те, що він при цьому посилався на стан здоров`я, є мотивом відмови, але не підставою для виключення вини, оскільки, як встановлено судом, жодних документально підтверджених на той момент медичних протипоказань надано не було, а медичні фахівці підтвердили здатність до виконання завдання.
Відкритість і послідовність поведінки позивача, на яку він посилається, дійсно мала місце: він не заперечував факт відмови, повідомив про наявність документів. Але відкритість поведінки не виключає її протиправності. 
Представник позивача наполягає, що відповідно до частини другої статті 77 КАС України всі сумніви щодо стану здоров`я позивача мають тлумачитись на його користь, оскільки саме відповідач зобов`язаний довести правомірність свого рішення.
Суд вважає за необхідне уточнити межі застосування принципу розподілу тягаря доказування в цій справі. Дійсно, в адміністративних справах про протиправність владних рішень відповідач доводить правомірність свого рішення. Відповідач цей обов`язок виконав: надав матеріали службового розслідування, акт про відсутність, рапорти, витяги з бази даних ПФУ, пояснення медичних фахівців. Правомірність оскаржуваного наказу підтверджена сукупністю належних і допустимих доказів.
Водночас частина перша статті 77 КАС України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивач посилається на стан здоров`я як на обставину, що виключає вину і обумовлює незаконність наказу. Отже, саме позивач зобов`язаний довести ці обставини. Принцип "сумніви тлумачаться на користь особи" не означає, що заявлені й недоведені обставини автоматично вважаються встановленими. 
Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідач довів суду, що притягуючи позивача до дисциплінарної відповідальності. діяв обґрунтовано, в порядку, у межах та у спосіб, що передбачені законодавством України, а тому правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
Відповідно до ст. 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат у суду відсутні.
Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 262, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Національної поліції в Житомирській області (Старий бульвар, 5/37, м. Житомир, Житомирська обл., Житомирський р-н, 10008, ЄДРПОУ 40108625) відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.М. Леміщак

Повний текст складено: 18 червня 2026 р.

18.06.26