ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 610/3997/25    Головуючий І-ї інстанції – Тімонова В.М.
Провадження № 33/818/1147/26    
Категорія: ч.4 ст.130, ст.124, ст.122-4 КУпАП 

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
06 травня 2026 року м.Харків

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду Гєрцик Р.В., перевіривши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову судді Балаклійського районного суду Харківської області від 09 січня 2026 року у справі про адміністративні правопорушення, передбачені ч.4 ст.130, ст.124, ст.122-4  КУпАП, стосовно ОСОБА_1 ,-

ВСТАНОВИВ:

 
Постановою судді Балаклійського районного суду Харківської області від 09 січня 2026 рокуОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.4 ст.130, ст.124, ст.122-4  КУпАП, та, з урахуванням ст.36 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 34 000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, та стягнуто з нього на користь держави суму судового збору в розмірі 665 грн. 60 коп.

 
12 березня 2026 року (згідно штампу поштового відправлення)  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій за її змістом просить скасувати постанову суду першої інстанції, а також подав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження зазначеного судового рішення.

 
В обґрунтування клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження посилається на те, що не знайомий з текстом оскаржуваної постанови, її копії не отримував, як і виклики до суду, у зв`язку із чим був позбавлений можливості подати апеляційну скаргу та викласти в ній мотиви незгоди з прийнятим судовим рішенням. Про її існування дізнався лише 06.03.2026 року.

 
Перевіряючи доводи, викладені ОСОБА_1 у клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови судді Балаклійського районного суду Харківської області від 09 січня 2026 року, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
 
Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право звернення до суду. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.
Порядок звернення до суду за судовим захистом у справах про адміністративні правопорушення врегульовано КУпАП. Зокрема, подання апеляційної скарги на постанову судді, винесеної за наслідками розгляду справи, заяви чи клопотання учасника провадження має відбуватись з дотриманням певних умов.
Зокрема, відповідно до Рішення ЄСПЛ «Креуз проти Польщі» № 28249/95 від 19.06.2001 року в п. 53 якого зазначено, що «… право на суд не є абсолютним, воно може бути піддане обмежуванням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави…», тобто, уникнення зловживання суб`єктами такими правами.
Відповідно до ч.2 ст.294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу. 
Таким чином, законодавець пов`язує початок відліку строку на апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції з моментом її ухвалення.
Повноваження судів вищої ланки переглядати рішення повинні використовуватися для виправлення судових помилок при здійсненні правосуддя, а не заміни рішень (справа «Рябих проти Росії», заява №52854/99, рішення від 24.07.2003р.- пункти 51-52; справа «Науменко проти України», заява №41984/98, рішення від 09.11.2004р. - пункт 91).
Так, 09.01.2026 року постановою судді Балаклійського районного суду Харківської області ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.4 ст.130, ст.124, ст.122-4 КУпАП, та, з урахуванням ст.36 КУпАП, накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами, стягнуто суму судового збору.

 
Перевіркою матеріалів судового провадження встановлено, що після надходження справи у провадження судді Балаклійського районного суду Харківської області, її було призначено до розгляду на 21.11.2025 року та на 09.01.2026 року.

 
Про час та місце судових засідань ОСОБА_1 , всупереч його доводів, був повідомлений належним чином, шляхом направлення йому судових повісток за його поштовою адресою та за контактним номером мобільного телефону, самостійно ним зазначених у його письмових поясненнях до протоколу (а.с.11), та який є тотожним номеру телефону, зазначеному ним в апеляційній скарзі. 

 
При цьому, судові повістки, направлені ОСОБА_1 поштою, повернулись до суду не врученими з відміткою Укрпошти «адресат відсутній» (а.с.31-32), в той час як судові повістки, направлені йому за номером мобільного телефону, були отримані ним, відповідно, 16.10.2025 року о 15 год. 53 хв. (щодо судового засідання, призначеного на 21.11.2025 року о 10 год. 30 хв.) та 25.12.2025 року о 14 год. 45 хв. (щодо судового засідання, призначеного на 09.01.2026 року о 12 год. 45 хв.). (довідки про доставку повідомлень у додаток «Вайбер», а.с.20, 30)
 
Апеляційний суд звертає увагу, що якщо учасник надав суду телефон та електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них.
Суд, який добросовісно інформує учасника справи з наміром забезпечити здійснення правосуддя, не повинен нести «ризик незнання» учасника, який надав суду свої номери та адреси, але не користується чи не стежить за ними.
З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи з допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення. Самого лише заперечення учасника про неотримання повідомлення недостатньо, щоб спростувати цю презумпцію.
Копія постанови судді Балаклійського районного суду Харківської області від 09 січня 2026 року також була направлена ОСОБА_1 поштою 12.01.2026 року, однак, повернулась до суду не врученою з відміткою Укрпошти «адресат відсутній». (а.с.38-39)

 
Також, відповідно до даних ЄДРСР, які знаходяться у вільному доступі, вище вказана постанова була надіслана судом та зареєстрована 09.01.2026 року, а надання загального доступу до неї забезпечено 12.01.2026 року.
 
Разом із тим, апеляційний суд враховує, що 26.02.2026 року ОСОБА_1 сплатив штраф за вказаною постановою суду першої інстанції та суму судового збору. (квитанції до платіжних інструкцій на переказ готівки №32 та №33, а.с.43)

 
Строк на апеляційне оскарження вищезазначеного рішення суду першої інстанції закінчився 21 січня 2026 року (з урахуванням вихідних днів). Однак, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 звернувся лише 12.03.2026 року, тобто, поза межами строку на апеляційне оскарження.

 
Строк на апеляційне оскарження може і повинен бути поновлений тільки у випадку, якщо він пропущений з поважних причин. Поважність причин його пропуску має довести апелянт, який заявив таке клопотання.
Поважними причинами слід вважати обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто, не залежать від волевиявлення особи, яка подала апеляційну скаргу, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили або ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений строк.
Особа, яка бажає подати апеляційну скаргу, має діяти сумлінно для того, щоб ефективно реалізувати своє право.
Вирішуючи питання, чи були причини пропуску строку на апеляційне оскарження постанови судді поважними, апеляційний суд виходить з наступного.
Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі "Мельник проти України", норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження і перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. (Рішення у справі "Олександр Шевченко проти України" п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року).
Подаючи апеляційну скаргу після пропуску строку на апеляційне оскарження, сторона справи повинна навести достатні поважні причини пропуску строку на апеляційне оскарження, які б об`єктивно перешкоджали звернутися до суду у визначений КУпАП строк, а отже вплинули на право сторони реалізувати конституційні засади, які визначають право на оскарження судового рішення.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що особа, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
У рішенні у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року Європейський суд з прав людини у п. 41 зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є обмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків.
Крім того, відповідно до правових висновків ЄСПЛ, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України" від 21.12.2010, заява №45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22-23 рішення у справі "Мельник проти України" від 28.03.2006, заява №23436/03).
Безпідставне та необґрунтоване поновлення строків на апеляційне оскарження рішення суду буде порушувати законні права та інтереси сторін і суперечити принципу (правової визначеності) права на справедливий суд. що закріплене в ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року, та згідно зі статтею 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, (п. 53 рішення Європейського суду з прав людини від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» заява № 32053/13).
З огляду на відсутність змістовних і вагомих доводів щодо неможливості звернення зі скаргою у встановлений законом строк, апеляційний суд вважає, що пропуск строку на звернення до суду з апеляційною скаргою у зв`язку з тим, що апелянт дізнався про існування оскаржуваної постанови лише 06.03.2026 року, що, у свою чергу, спростовується матеріалами справи, без надання обґрунтованих доказів неможливості реалізувати свої права у відповідності до ст.294 КУпАП - не є поважною причиною пропуску строку.
За таких обставин, твердження апелянта про те, що строк на апеляційне оскарження ним пропущено із поважних причин, не підтверджено відповідними обставинами та належними доказами. Клопотання не містить посилання на обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто такими, які не залежать від волевиявлення апелянта, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду у визначений законом строк.
З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги, що клопотання ОСОБА_1 не містить відомостей про наявність поважних об`єктивних причин пропуску строку апеляційного оскарження постанови суду, враховуючи положення ч.2 ст.294 КУпАП, апеляційний суд вважає за необхідне у задоволенні клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження відмовити, а апеляційну скаргу - повернути особі, яка її подала.
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд,-
ПОСТАНОВИВ:

 
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження постанови судді Балаклійського районного суду Харківської області від 09 січня 2026 року стосовно ОСОБА_1 , - відмовити.

 
Повернути ОСОБА_1 апеляційну скаргу на постанову судді Балаклійського районного суду Харківської області від 09 січня 2026 року стосовно ОСОБА_1 .

 
Постанова апеляційного суду є остаточною і оскарженню не підлягає

 
Суддя Р.В. Гєрцик