ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1148/26	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/9807/25 Категорія: 310040000 	Пономар В.О. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року м. Черкаси 

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т. Л. 	
судді секретар	Василенко Л. І., Новіков О.М. Любченко Т.М.	

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 09.03.2026 (повний текст складено 13.03.2026, суддя в суді першої інстанції Пономар В. О.) у цивільній справі за позовом   ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: виконавчий комітет Черкаської міської ради як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в :

у липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом, яким просив позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 28.04.2001 сторони перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 13.11.2019. Від шлюбу сторони мають сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З лютого 2022 року дитина проживає разом із позивачем за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває на його повному утриманні та вихованні. На підтвердження цього посилається на акт опитування сусідів від 01.05.2025, акт відвідування неповнолітнього від 25.04.2025, акт обстеження житлово-побутових умов проживання неповнолітнього від 25.04.2025, довідку навчального закладу та відповідь медичного закладу.
Позивач вказує, що відповідач з лютого 2022 року проживає в Республіці Польща, із сином не спілкується, його життям, здоров`ям, навчанням та вихованням не цікавиться, матеріальної та іншої участі у забезпеченні дитини не бере, від виконання батьківських обов`язків самоусунулась. 
За таких обставин позивач вважає, що така поведінка відповідача свідчить про свідоме ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 09.03.2026 у позові відмовлено з тих підстав, що в цій справі не доведено наявності передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, а саме: винної, свідомої, стійкої та безповоротної поведінки відповідачки, яка б свідчила про ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини та неможливість її зміни в кращий бік. За таких обставин застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав є непропорційним та недостатньо обґрунтованим.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції позивач подав 09.04.2026 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням судом вимог матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду дійсним обставинам справи та правовим висновкам Верховного Суду, на які навіть посилається суд в своєму рішенні, просить рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Вказує, що суд не врахував покази свідків, докази по справі, твердження самої дитини, факт того, що відповідач взагалі не зреагувала на судову справу, проігнорувала судові засідання та навіть не скористалася своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву. 
Зазначає, що факт свідомого залишення дитини, повне та остаточне самоусунення від виконання батьківських обов`язків, абсолютне небажання контактувати та спілкуватися з малолітнім сином, відсутність будь якого інтересу до дитини, відсутність зацікавленості дитиною та його подальшою долею дають абсолютно всі підстави вважати про неможливість зміни поведінки відповідачки у кращий бік відносно малолітнього сина. відповідальності за невиконання батьківських обов`язків.
Також наголошує на тому, що по причині перебування за кордоном, відсутності контакту та спілкування не можливо застосувати до відповідачки інші заходи впливу, або спонукання до належного виконання батьківських обов`язків. 
Також скаржник вказує на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки висновку органу опіки та піклування, яким зафіксовано факт тривалого окремого проживання відповідачки, те, що вона не бере участь у повсякденному вихованні сина та неможливість встановлення з нею контакту.
Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
При розгляді справи встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.04.2001, який розірвано рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 13.11.2019 у справі № 712/10757/19.
Від шлюбу сторони мають сина – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , відповідно до якого батьками дитини є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ( а.с.7).
Після розірвання шлюбу дитина проживає разом із батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актом опитування сусідів від 01.05.2025 № 826, актом відвідування неповнолітнього від 25.04.2025, а також актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 25.04.2025 (а.с. 8-11).
Зазначеними актами встановлено, що дитина проживає разом із батьком, перебуває на його повному утриманні, між батьком і сином склалися доброзичливі відносини, а в помешканні створено належні умови для проживання, навчання та розвитку дитини.
З довідки Черкаської загальноосвітньої школи І–ІІІ ступенів № 19 від 11.04.2025 № 142 убачається, що ОСОБА_3 є учнем 6-Б класу цього закладу освіти, перебуває на утриманні батька, а з питань навчання та виховання дитини класний керівник комунікує лише з батьком (а.с.11).
Відповідно до листа КНП «Перший Черкаський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 24.04.2025 № 12-09/299 дитина перебуває під наглядом цього медичного закладу з 22.01.2024, декларація з лікарем-педіатром укладена батьком – ОСОБА_1 , який супроводжує дитину під час звернень до лікаря та підтримує контакт із лікарем ( а.с.12).
За наданими позивачем доказами ОСОБА_2 з лютого 2022 року проживає за межами України, що, зокрема підтверджується, копією її паспорта для виїзду за кордон із відмітками про перетин державного кордону (а.с.13-14)
Судом також досліджено висновок підготовлений на виконання ухвали суду та з урахуванням рішення комісії з питань захисту прав дитини від 17.12.2025 № 24/47. З
Згідно з висновком виконавчого комітету Черкаської міської ради як органу опіки та піклування Черкаської міської ради від 26.12.2025 № 26310/36500-01-21 малолітній ОСОБА_4 проживає разом із батьком, який забезпечує належні умови для його проживання, виховання та розвитку. Разом із тим зазначено, що мати дитини проживає за межами України та фактично не бере участі у вихованні сина. Також у висновку зазначено, що спеціалісти служби у справах дітей намагалися встановити контакт із ОСОБА_2 за номером телефону, вказаним у позовній заяві, однак на телефонні дзвінки та повідомлення відповіді отримано не було. Під час засідання комісії з питань захисту прав дитини ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги, а малолітній ОСОБА_4 повідомив, що бажає проживати разом із батьком та підтримує позов. Водночас орган опіки та піклування зазначив, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків, і у зв`язку з неможливістю встановити особисту позицію матері дитини не визначився щодо доцільності чи недоцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав (а.с. 69-71).
У судовому засіданні в суді першої інстанції як свідка було допитано ОСОБА_5 , який пояснив, що перебуває у добросусідських відносинах із ОСОБА_1 , проживає з ним в одному будинку на одній сходовій площадці та часто з ним спілкується. Свідок зазначив, що приблизно чотири роки не бачив відповідачку ОСОБА_2 . Зі слів позивача йому відомо, що вона проживає у Республіці Польща. Також свідок повідомив, що ОСОБА_1 проживає разом із сином ОСОБА_6 та самостійно займається його вихованням.
Свідок ОСОБА_7 надала показання, які за своїм змістом є аналогічними показанням свідка ОСОБА_5 , підтвердивши, що відповідачка тривалий час не проживає за місцем реєстрації, а дитина проживає разом із батьком.
ОСОБА_8 пояснив, що знайомий із сім`єю позивача тривалий час, зокрема знає старшого сина позивача ОСОБА_9 з дитинства. Перебуває у добрих відносинах із ОСОБА_1 та йому відомо, що мати дітей виїхала за кордон і тривалий час не проживає разом із сім`єю.
Допитаний судом першої інстанції син сторін ОСОБА_3 пояснив, що з матір`ю ОСОБА_2 фактично не спілкується, на початку 2022 року мати виїхала за кордон, де перебуває й по теперішній час. За його словами, вихованням його та брата переважно займався батько, а мати фінансової допомоги сім`ї не надавала. Наразі він проживає окремо від батька та брата.
Під час з`ясування районним судом думки малолітнього ОСОБА_3 останній пояснив, що його мати з початку повномасштабного вторгнення виїхала за кордон на заробітки. Востаннє він спілкувався з нею телефонним зв`язком, коли перебував у бабусі. При цьому зазначив, що фактично з матір`ю не підтримує постійного спілкування. За словами дитини, навіть під час спільного проживання основну турботу про нього здійснював батько. Малолітній повідомив, що підтримує позовні вимоги, оскільки мати не спілкується з ним та не цікавиться його життям.
Позивач у справі вважає, що мати дитини не бере належної участі в утриманні та вихованні дитини, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, що є підставами для позбавлення її батьківських прав.
Такими є фактичні обставини, встановлені судом при розгляді цієї справи. Правовідносини, які виникли між сторонами на їх підставі, мають таке правове регулювання.
Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
Згідно ст.18 ЗУ «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.
У справі «Хант проти України» від 07.12.2006 ЄСПЛ наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки.
У справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
При визначенні інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти – інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною, а також в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Також у ст.7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно із частинами 2 та 4 статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (про що стверджує позивач у цій справі); 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.
Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
За положенням частини 6 статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер.
Частиною 1 статті 81 ЦПК України року встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 6 цієї ж статі - доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
ВС у справі №459/3411/18 в постанові від 29.09.2021 вказав, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. 
З урахуванням наведених положень законодавства та встановлених при розгляді цієї справи фактичних обставин, апеляційний суд вважає, що у даному випадку сукупності доказів, наданих на підтвердження позовних вимог у справі, недостатньо для висновку про застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, зокрема, з підстав того, що відповідачка свідомо та умисно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (про що стверджує позивач у цій справі).
Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та надавши оцінку наданим сторонами доказам у їх сукупності, суд першої інстанції, обґрунтовано вважав, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні.
У цій справі не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідач ОСОБА_2 остаточно і свідомо самоусунулась від виконання своїх обов`язків з виховання сина.
Той факт, що батько ОСОБА_1 створив для дитини належні умови проживання та те, що дитина проживає в родині свого батька не є підставою для позбавлення матері батьківських прав, оскільки діти можуть проживати або батьком, або з матір`ю, які мають рівні права щодо дитини і обирають для неї найкращі умови проживання кожного з них. 
При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону взагалі неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. 
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від: 07.02.2024 у справі № 455/307/22, 22.11.2023 у справі № 1915/2789/12, 23.12.2020 у справі № 522/21914/14, 29.04.2020 у справі № 522/10703/18, 13.04.2020 у справі № 760/468/18, 11.03.2020 у справі № 638/16622/17. 
У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.
Та обставина, що мати рідко цікавиться життям сина, не є підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих матері щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.
При цьому позивач при розгляді спору також не довів суду, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення відповідача батьківських прав, і як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дитини.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки висновку органу опіки та піклування, оскільки, як зазначено і в оскаржуваному рішенні суду,  орган опіки та піклування хоча й зафіксував факт тривалого окремого проживання відповідачки, її фактичну неучасть у повсякденному вихованні сина та неможливість встановлення з нею контакту, проте не дійшов висновку про доцільність позбавлення її батьківських прав, зазначивши про неможливість визначитися з цього питання у зв`язку з недостатністю даних для висновку про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків. 
Крім того, висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України). Також, такий висновок має бути оцінений у сукупності з іншими доказам і сам по собі не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав.
Наявні в матеріалах справи довідок з закладу охорони здоров`я та закладу освіти засвідчують лише те, що позивач як батько дитини належним чином виконує свої батьківські обов`язки, піклується про здоров`я та навчання сина, проте такі докази достеменно не свідчать про те, що відповідачка взагалі не виконує свої батьківські обов`язки. 
Перебування відповідачки за кордоном не свідчить про те, що вона не бажає брати участь в утриманні і вихованні дитини, тобто свідомо й умисно нехтує своїми батьківськими обов`язками.
Неявка відповідачки в судові засідання та ненадання нею відзиву на позовну заяву не може розцінюватись судом як прояв винної поведінки відповідача щодо дитини та її байдужого ставлення до виконання батьківських обов`язків, а тому наведені в апеляційній скарзі твердження позивача в цій частині є помилковими. Колегія суддів звертає увагу, що розгляд справи відбувався за відсутності відповідача та в матеріалах справи відсутні переконливі докази її обізнаності про звернення позивача до суду з даним позовом про позбавлення її батьківських прав щодо дитини. 
Також, колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у постанові від 25.09.2024 у справі № 308/10666/22 зазначив, що думка дитини у вирішенні спору про позбавлення батьківських прав є важливою, проте вона не може бути вирішальною, як і не може бути безумовним свідченням того, що позбавлення батьківських прав призведе до забезпечення її якнайкращих інтересів.
У постанові Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 705/3040/18 зазначено: «Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї».
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у позбавленні батьківських прав щодо дитини, яка за своїм віком здатна сформулювати власні погляди, виконав обов`язок, визначений ст. 171 СК України, заслухав думку дитини та надав їй оцінку.
Отже, апеляційний суд зазначає, що думка дитини у вирішенні спору про позбавлення батьківських прав є важливою, проте з огляду на те, що у такому віці, в якому перебуває син сторін, діти схильні діяти емоційно, а не раціонально, така думка дитини за відсутності конкретних фактів щодо негативного ставлення матері до дитини та небажання її виконувати батьківські обов`язки не може бути вирішальною, як і не може бути безумовним свідченням того, що позбавлення батьківських прав призведе до забезпечення якнайкращих інтересів дитини.
Доводи позивача про те, що суд першої інстанції не врахував покази свідків при прийнятті рішення колегія суддів відхиляє, адже такі враховані судом у сукупності з іншими доказами, а покази свідків не є єдиними та беззаперечними доказами винної поведінки відповідача у цій справі.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки містять посилання на факти, що були предметом дослідження у суді першої інстанції з наданням відповідної оцінки та додаткового правового аналізу не потребують.
Враховуючи усталену судову практику у спірних правовідносинах та те, що дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір`ю, крім тих випадків, коли є виключні обставини, а також з огляду на те, що позивач не довів належними та допустимими доказами у справі навмисного та свідомого ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків та її винної поведінки, доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження, тому суд першої інстанції зробив правильний висновок про відсутність підстав, передбачених частиною першою статті 164 СК України, для застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення її батьківських прав. 
Одночасно, апеляційний суд вважає за доцільне попередити відповідача ОСОБА_2 про зміну її ставлення до виховання її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що узгоджується з п.18 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав». 
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 09.03.2026 у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача – без задоволення.
На підставі ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

у х в а л и в  :

апеляційну скаргу – відхилити.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 09.03.2026 у даній цивільній справі – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня ухвалення і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.
Повну постанову складено 19.05.2026.

Суддя-доповідач

Судді