Справа № 442/4925/25 Головуючий у 1 інстанції: Нагірна О.Б. 
Провадження № 22-ц/811/3457/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

21 травня 2026 року м. Львів
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., 
секретаря – Хоцяновича О.В.,
з участю: представника позивача – ОСОБА_1 , 
представника відповідача – Домащука Ю.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного сервісного центру МВС про стягнення заборгованості по заробітній платі та зобов`язання сплачувати заробітну плату,

встановив:
У червні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив: стягнути з Головного сервісного центру МВС невиплачену заробітну плату за період з 15 липня 2022 року по 08 лютого 2024 року та за період з 09 лютого 2024 року з розрахунку середньої місячної заробітної плати за кожен місць прострочення; зобов`язати Головний сервісний центр МВС сплачувати заробітну плату до його звільнення з лав Збройних Сил України у розрахунку середньої місячної заробітної плати за кожен місяць.
03 липня 2025 року відкрито провадження в даній справі, вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.
08 вересня 2025 року Головний сервісний центр МВС подав до суду заяву про закриття провадження у справі з тих підстав, що предметом спору в даній справі є публічно-правовий спір за позовом ОСОБА_2 , заступника начальника регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Донецькій, Луганській областях, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (філія ГСЦ МВС) (який є державним службовцем), увільненого від виконання посадових обов`язків у зв`язку із призовом на військову службу під час загальної мобілізації, зі збереженням займаної посади, до Головного сервісного центру МВС, як суб`єкта владних повноважень, який пов`язаний з проходженням публічної служби, а тому підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.
Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 вересня 2025 року закрито провадження у справі.
Ухвалу суду оскаржив позивач ОСОБА_2 , просив її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що постановою Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №757/15346/18-ц було розтлумачено термін «публічно-владні управлінські функції» у розумінні п.2 ч.1 ст.4 КАС України. Так, зокрема, термін «публічно» означає, що такі функції суб`єкта спрямовані на задоволення публічного інтересу. Зміст поняття «владні» полягає в наявності у суб`єкта повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин. Управлінські функції – це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта.
За позицією позивача, виходячи із змісту даних положень, наказ відповідача від 19 липня 2022 року №2/12/71-кп «Про припинення нарахування та виплати середнього заробітку ОСОБА_2 » не може вважатися ні нормативно-правовим актом, ні індивідуальним актом, оскільки він не був спрямований на встановлення, зміну, припинення (скасування) загальних правил регулювання однотипних відносин, також не був прийнятий на виконання владних управлінських функцій, тобто не був спрямований на задоволення публічного інтересу, а отже, вказаний вище наказ регулює питання трудових відносин між скаржником і відповідачем. 
Вважає, що його позов до Головного сервісного центру МВС про стягнення заборгованості по заробітній платі та зобов`язання сплачувати заробітну плату підпадає під юрисдикцію загальних судів і має розглядатися в порядку цивільного судочинства.
У судове засідання апеляційного суду 12.05.2026 року обидві сторони з`явилися.
Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено на 21.05.2026 року о 12:50.
Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що даний спір виник з приводу збереження та отримання заробітної плати на період проходження ОСОБА_2 військової служби під час дії особливого періоду.
Згідно з наказом Головного сервісного центру МВС від 28.02.2022 року №2/12/21-кп «Про увільнення ОСОБА_2 від роботи у зв`язку з призовом на військову службу під час загальної мобілізації», увільнено ОСОБА_2 , заступника начальника регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Луганській області (філія ГСЦ МВС), від виконання посадових обов`язків у зв`язку з призовом на військову службу під час загальної мобілізації, у період з 28.02.2022 року до дня звільнення з військової служби, зі збереженням заробітної плати на весь період військової служби.
Наказом Головного сервісного центру МВС від 19.07.2022 року №2/12/71-кп «Про припинення нарахування та виплати середнього заробітку ОСОБА_2 » припинено ОСОБА_2 , заступнику начальника регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Луганській області (філія ГСЦ МВС), нарахування та виплату середнього заробітку увільненому від виконання посадових обов`язків у зв`язку із призовом на військову службу під час загальної мобілізації з 19.07.2022 року.
Відповідно до наказу Головного сервісного центру МВС від 07.02.2024 року №2/27/8-кп «Про переведення ОСОБА_2 », переведено ОСОБА_2 , заступника начальника регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Луганській області (філія ГСЦ МВС), на рівнозначну посаду заступника начальника регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Донецькій, Луганській областях, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (філія ГСЦ МВС) з 09.02.2024 року. У пункті 3 цього наказу зазначено, що вважати ОСОБА_2 увільненим від виконання посадових обов`язків у зв`язку із призовом на військову службу під час загальної мобілізації, зі збереженням займаної посади.
Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки він є публічно-правовим, який виник між позивачем, як заступником начальника регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Луганській області (на час виникнення спірних правовідносин) та відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, а отже, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних підстав.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Судова юрисдикція – це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію – визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту та правової природи.
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватно-правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, зазвичай, фізична особа (стаття 19 ЦПК України).
Натомість, публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих правовідносин з їх специфічними суб`єктами та їх підпорядкованістю.
Тому загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.
Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Справою адміністративної юрисдикції у розумінні пункту 1 ч.1 ст.4 КАС України, є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
За правилами п.1 ч.1 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п.7 ч.1 ст. 4 КАС України).
Відповідно до ст.1 Закону України «Про державну службу», державна служба – це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.
Державний службовець – це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України, публічна служба – це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
До справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №368/561/19 (провадження №14-118цс20)).
На час виникнення спірних правовідносин ОСОБА_2 працював на посаді заступника начальника регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Луганській області, тобто був державним службовцем 5 рангу.
Таким чином, суд першої інстанції, встановивши, що даний спір є публічно-правовим, який виник між державним службовцем та суб`єктом владних повноважень, дійшов правильного висновку про закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає недоведеним зі сторони позивача, що даний спір підпадає під юрисдикцію загальних судів і має розглядатися в межах цивільного судочинства.
Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення – залишити без змін.
Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд
ухвалив:
апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 15 вересня 2025 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухваленняя, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 26 травня 2026 року.

Головуючий       С.М. Бойко

Судді:        С.М. Копняк

А.В. Ніткевич