Номер провадження: 22-ц/813/2213/26 
Справа № 501/4587/23
Головуючий у першій інстанції Петрюченко М. І.
Доповідач Карташов О. Ю.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2026 року          м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду
апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Розенбойм Юрій Олександрович
на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 11 березня 2025 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У листопада 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, згідно якого просив суд:
- поділити між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 77,6 кв.м, житловою площею 33,4 кв.м, визнавши на неї право спільної часткової власності за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , по 1/2 частці за кожним;
- право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 77,6 кв.м, житловою площею 33,4 кв.м, на підставі: Договору, серія та номер: 2005, виданий 26.01.2010, видавник: ТОВ БФ «Моноліт»; Додаткової угоди, серія та номер: 1, виданий 05.11.2010, видавник: ТОВ БФ «Моноліт»; Додаткової угоди, серія та номер: 2, виданий 16.11.2011, видавник: ТОВ БФ «Моноліт»; Додаткової угоди, серія та номер: 3, виданий 18.10.2019, видавник: ТОВ БФ «Моноліт»; акту приймання-передачі квартири, серія та номер: б/н, виданий 18.10.2019, видавник: ТОВ БФ «Моноліт» — припинити;
- ОСОБА_2 залишити автомобіль марки CHRYSLER, 2014 року випуску, чорного кольору, номер кузову № НОМЕР_1 , зареєстрований на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , на праві особистої приватної власності;
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 1/2 частки вартості транспортного засобу - автомобіля марки CHRYSLER, 2014 року випуску, чорного кольору, номер кузову № НОМЕР_1 - в сумі 195645,00 грн, а також судові витрати: судовий збір в загальній сумі 10 181,65 грн, витрати за проведення оцінки транспортного засобу в сумі 3000,00 грн, витрати за надання відомостей з Єдиного державного реєстру МВС в сумі 61,82 грн, а всього 13 246,67 грн.
Позов обґрунтовано тим, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 лютого 2009 року по 17 квітня 2023 року включно. Шлюб розірвано рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 17.04.2023 у справі №501/3011/22.
Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У період шлюбу подружжям придбано майно:
- квартиру АДРЕСА_1 ; право власності на яку зареєстровано державним реєстратором в Державному реєстрі речових прав 01.11.2019 на ім`я ОСОБА_2 на підставі документів, поданих для державної реєстрації, зокрема: Договір, серія та номер: 2005, виданий 26.01.2010, видавник: ТОВ БФ «Моноліт»; Додаткова угода, серія та номер: 1, виданий 05.11.2010, видавник: ТОВ БФ «Моноліт»; Додаткова угода, серія та номер: 2, виданий 16.11.2011, видавник: ТОВ БФ «Моноліт»; Додаткова угода, серія та номер: 3, виданий 18.10.2019, видавник: ТОВ БФ «Моноліт»; акт приймання-передачі квартири, серія та номер: б/н, виданий 18.10.2019, видавник: ТОВ БФ «Моноліт»;
- автомобіль марки CHRYSLER, 2014 року випуску, чорного кольору, кузов № НОМЕР_1 , зареєстрований 11.12.2021 на ім`я ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 .
Згідно довідки Фонду державного майна України про оціночну вартість від 04.09.2023 року, оціночна вартість квартири АДРЕСА_1 станом на 04.09.2023 року складає 1430318,99 грн.
Вартість автомобіля згідно оцінки судового експерта на даний час складає 391290 грн.
Автомобіль перебуває у володінні та користуванні відповідача. Місцезнаходження даного транспортного засобу невідомо.
Позивач стверджує в позові, що згідно даним Головного сервісного центру МВС автомобіль марки CHRYSLER, 2014 року випуску, чорного кольору, номер кузову № НОМЕР_1 зареєстрований за ОСОБА_2 .
Оскільки автомобіль перебуває у користуванні відповідача, позивач позбавлений можливості ним користуватись, позивач вважає за можливе стягнути з відповідача грошову компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на автомобіль в розмірі 1/2 частки вартості вказаного вище автомобіля, що складає: 391290,00 грн/2 =195645,00 грн.
Позивач вказує, що спірна квартира набута сторонами у період шлюбу, така квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, поділити в натурі двокімнатну квартиру у багатоквартирному будинку з одним санвузлом та кухнею не уявляється можливим, у зв`язку з чим здійснити її поділ між сторонами можливо, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, шляхом визнання за позивачем права на її 1/2 частину, одночасно припинивши право власності на 1/2 частку відповідача на зазначену квартиру.
На підставі викладеного позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 11 березня 2025 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя – задоволено частково.
Вирішено:
Поділити між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) і ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 77,6 кв.м., житловою площею 33,4 кв.м., визнавши на неї право спільної часткової власності за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , по 1/2 частці за кожним.
Право власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 77,6 кв.м, житловою площею 33,4 кв.м, на підставі: Договору, серія та номер: 2005, виданий 26.01.2010, видавник: ТОВ БФ «Моноліт»; Додаткової угоди, серія та номер: 1, виданий 05.11.2010, видавник: ТОВ БФ «Моноліт»; Додаткової угоди, серія та номер: 2, виданий 16.11.2011, видавник: ТОВ БФ «Моноліт»; Додаткової угоди, серія та номер: 3, виданий 18.10.2019, видавник: ТОВ БФ «Моноліт»; акту приймання-передачі квартири, серія та номер: б/н, виданий 18.10.2019, видавник: ТОВ БФ «Моноліт» — припинити.
ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_3 , (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) залишити автомобіль марки CHRYSLER, 2014 року випуску, чорного кольору, номер кузову № НОМЕР_1 , зареєстрований на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , на праві особистої приватної власності.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) грошову компенсацію в розмірі 1/2 частки вартості транспортного засобу - автомобіля марки CHRYSLER, 2014 року випуску, чорного кольору, номер кузову № НОМЕР_1 в сумі 156560,00 грн, а також судові витрати, які складаються з судового збору пропорційно задоволеної частини вимог у розмірі 6039,00 грн, судовий збір за забезпечення позову у розмірі 536,80 грн, витрати за надання відомостей з Єдиного державного реєстру МВС в сумі 61,82 грн.
В задоволенні решти вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що квартира є спільною сумісною власністю та підлягаю поділу порівну, а сума грошової компенсації вартості частки автомобіля марки CHRYSLER, 2014 року випуску, чорного кольору, кузов № НОМЕР_1 визначена висновком експерта №24-1549 від 21.03.2024, складеного на виконання ухвали Іллічівського міського суду Одеської області від 20.02.2024.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Розенбойм Ю.О. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Іллічівського міськрайонного суду Одеської області від 11.03.2025 року в частині вимоги про поділ квартири АДРЕСА_1 , вимоги про визнання права власності на 1/2 цієї квартири за сторонами у справі та вимоги про припинення права власності ОСОБА_2 на вказану квартиру.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі зазначається, що ОСОБА_2 категорично не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині, що стосується квартири за адресою: АДРЕСА_1 та зауважує, що посилання суду першої інстанції на момент реєстрації права власності на квартиру є помилковими, крім того матеріалами справи встановлено, що джерелом придбання квартири — є особисті кошти скаржниці, витрачені нею на оплату квартири після розірвання шлюбу.
Скаржницею акцентується увага на тому, що 27.03.2024 року вона здійснила повну оплату за придбання квартири (майнових прав на Квартиру) на виконання умов Додаткової угоди № 2 від 16.11.2011 до Договору № 2005 від 26.01.2010 року в сумі, що вказана в пункті 5 цієї угоди, а саме — 388 080 гривень, на користь продавця — ОСОБА_5 , і вказаний факт доведений квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № 1545849006816 від 27.03.2024 року.
Також, в скарзі звертається увага на той факт, що в позовній заяві самим позивачем зазначалось, що шлюб між сторонами розірвано рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 17.04.2023 року справа № 501/3011/22, а відповідно до тексту Постанови Одеського апеляційного суду від 10.07.2023 року у цій справі вбачається, що «сторони не заперечується факт окремого проживання з березня 2022 року». Таким чином, враховуючи зазначене та квитанцію від 27.03.2024 року є доведеним факт придбання квартири скаржницею через два роки після припинення спільного проживання з позивачем, а отже факт придбання квартири за особисті кошти відповідача без жодної та будь якої участі позивача.
Сторона скаржників вважає, що у справі відсутні належні докази придбання квартири за спільні кошти сторін у справі, що унеможливлює визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності сторін у справі та відповідно унеможливлює поділ квартири між ними.
Підсумовуючи викладене в скарзі зазначається, що скаржницею належними, допустимими та достатніми доказами спростовано презумпцію віднесення квартири до об`єктів права спільної сумісної власності сторін у справі. Також, окремо наголошується, що позивач не лише не довів твердження про придбання квартири за рахунок спільних коштів його та скаржниці, а навіть не стверджував цього. Крім того, додатково зауважується, що момент реєстрації права власності на майно взагалі не доводить джерело коштів, за яке було придбано відповідний товар, а сам момент оплати може співпадати або не співпадати з моментом оплати. Наголошується, що позивач ніколи не проживав у квартирі, не був зареєстрований у ній за місцем проживання, та не проживав на час розгляду справи, доказом чого є власне зазначення ним у позовній заяві іншої квартири як свого місця проживання.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Адвокатом Розенбойм Ю.О. який діє в інтересах скаржниці ОСОБА_2 , в порядку ч. 5 ст. 174 ЦПК України подані додаткові пояснення у справі, наступного змісту.
У судовому засіданні 11 грудня 2025 року адвокатом позивача надані усні пояснення, в яких зроблено посилання на те що оплата за квартиру АДРЕСА_2 нібито була здійснена відповідачем раніше за дату, вказану у квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №1545849006816 від 27.03.2024р., що складена (оформлена) Одеським обласним управлінням АТ «Ощадбанк» м. Одеса. Також адвокатом позивача висловлено твердження про те, що нібито оплата за квартиру в період шлюбу доведена тим, що у відповідача та ОСОБА_5 як сторін Додаткової угоди № 2 до Договору № 2005 від 26.01.2010 року немає претензій по взаєморозрахункам за Квартиру в період перебування сторін у справі в шлюбі.
Проте вищевказані твердження сторона скаржників вважає помилковими.
Зауважується, що пунктом 6 Додаткової угоди № 2 до Договору № 2005 від 26.01.2010 року передбачено дослівно наступне (мовою оригіналу): «Стороны признают и полностью согласны считать оплату Доверителя [ ОСОБА_5 ] внесенной по Договору и во исполнение Договора Новым доверителем [Відповідач]. Стороны претензий друг другу не имеют». Отже, наведена норма передбачає, що грошові кошти, які були сплачені на користь забудовника (ТОВ «Будівельна компанія «Моноліт», повіреного - за термінологією Додаткової угоди № 2 та самого Договору) первісним набувачем майнових прав на Квартиру ОСОБА_5 - набувають за згодою сторін зазначеної Додаткової угоди надалі правового статусу таких, що сплачені ОСОБА_2 як новим власником майнових прав. При цьому вказана норма жодним чином не регламентує правовідносини між ОСОБА_5 як первісним власником майнових прав на квартиру та відповідачем як набувачем цих прав. Натомість, правовідносини саме між ОСОБА_6 та відповідачем, щодо оплати за майнові права на квартиру врегульовані пунктом 5 Додаткової угоди № 2 до Договору №2005 від 26.01.2010 року. Відповідно до вказаного пункту «Новий довіритель виплачує Довірителю суму 388 080 (триста вісімдесят тисяч вісімдесят) грн, в т.ч. ПДВ 20% - 64680,00 гривень, внесену Довірителем в рахунок оплати по Договору, що складає 100% оплати за Договором». З урахуванням цього, ані положення Додаткової угоди № 2 до Договору №2005 від 26.01.2010 року, ані будь-які інші наявні у справі докази не містять доказів проведення будь-яких розрахунків за Квартиру (майнові права на Квартиру) між ОСОБА_5 та відповідачем в період шлюбу між сторонами у справі. Враховуючи на викладене, наявна у справі платіжна інструкція на переказ готівки №1545849006816 від 27.03.2024р., що складена (оформлена) Одеським обласним управлінням АТ «Ощадбанк» м. Одеса - є належним, допустимим та беззаперечним доказом проведення оплати за квартиру відповідачем після розірвання шлюбу з позивачем та, відповідно, за власні кошти. А посилання адвоката позивача на те, що сторони Додаткової угоди №2 до Договору №2005 від 26.01.2010 року є матір`ю та дочкою - не мають значення для розгляду справи, оскільки між ними було укладено договір купівлі-продажу, що визнається сторонами у справі, а не договір дарування, а отже родинні зв`язки сторін угоди не доводять та не спростовують позовних вимог. Зауважується, що єдиною обставиною, на яку вплинув чинник родинних зав`язків між сторонами Додаткової угоди № 2 до Договору №2005 від 26.01.2010 року є те, що мати відповідача не вимагала проведення оплати за квартиру протягом тривалого часу. Водночас, виникнення спору щодо квартири змусило її зажадати від свої дочки провести оплату.
Також, на думку сторони скаржниці, не спростовує доводи апеляційної скарги й голослівне твердження позивача про те, що оплата згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №1545849006816 від 27.03.2024р. нібито було «доброю волею» відповідача - оскільки вказана квитанція містить чітке призначення платежу - оплата згідно додаткової угоди №2 від 16.11.2011 р.
Підсумовуючи викладене, стороною скаржниці зазначено, що позивачем не спростовано факту проведення відповідачем оплати за квартиру після розірвання шлюбу, що спростовує презумпцію права спільної власності на квартиру.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

Представник скаржниці ОСОБА_2 адвокат Розенбойм Ю.О. в судовому засіданні підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив їх задовольнити в повному обсязі.
Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Латій О.В. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила оскаржуване рішення залишити без змін.
Позивач ОСОБА_1 та відповідачка-скаржниця ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції не з`явилися, про розгляд справи були належним чином повідомлені, про причини неявки суд не повідомляли, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не направляли.
Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні.
Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.
Враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, думку адвокатів, щодо подальшого розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності позивача та відповідача.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Сторони – ОСОБА_1 і ОСОБА_2 - перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 лютого 2009 року (а.с.20 т.1).
Шлюб розірвано рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 17.04.2023 у справі №501/3011/22 (а.с.21-22 т.1).
Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У період шлюбу подружжям придбано майно:
- квартиру АДРЕСА_1 ; право власності на яку зареєстровано державним реєстратором в Державному реєстрі речових прав 01.11.2019 на ім`я ОСОБА_2 на підставі документів, поданих для державної реєстрації, зокрема: Договір, серія та номер: 2005, виданий 26.01.2010, видавник: ТОВ БФ «Моноліт»; Додаткова угода, серія та номер: 1, виданий 05.11.2010, видавник: ТОВ БФ «Моноліт»; Додаткова угода, серія та номер: 2, виданий 16.11.2011, видавник: ТОВ БФ «Моноліт»; Додаткова угода, серія та номер: 3, виданий 18.10.2019, видавник: ТОВ БФ «Моноліт»; акт приймання-передачі квартири, серія та номер: б/н, виданий 18.10.2019, видавник: ТОВ БФ «Моноліт», що підтверджується копіями витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.11.2019 (а.с.34), інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.07.2023 (а.с.35-37 т.1);
- автомобіль марки CHRYSLER, 2014 року випуску, чорного кольору, кузов № НОМЕР_1 , зареєстрований 11.12.2021 на ім`я ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 (а.с.45-46 т.1).
Відповідно до копії договору № 2005 від 26.01.2010, укладеного між ТОВ «Моноліт» та ОСОБА_5 , укладено договір про інвестування будівництва квартири (будівельний АДРЕСА_3 , терміни оплати якої визначені – другий квартал 2011 (а.с.23-26).
16.11.2011 між ТОВ «Будівельна компанія «Моноліт», ОСОБА_5 та відповідачем укладено Додаткову угоду №2 до Договору №2005 від 26.01.2010, на підставі якої перейшли всі права вимоги, майнові права довірителя в повному обсязі і на умовах, що існували на день укладення цієї Додаткової угоди (а.с.28-29).
Відповідно до п.5 Додаткової угоди від 16.11.2011, «новий довіритель виплачує довірителю суму 388 080 грн, в тому числі ПДВ 20% 64 680,00 грн, внесену довірителем в рахунок оплати до Договору, що складає 100% оплати за Договором».
Пунктом 5 Додаткової угоди від 16.11.2011 року не вказано строк (термін проведення) цієї оплати.
Згідно довідки про оціночну вартість Фонду державного майна України від 04.09.2023, оціночна вартість квартири АДРЕСА_1 станом на 04.09.2023 складає 1430318,99 грн. (а.с.38-40 т.1).
Вартість автомобіля згідно оцінки судового експерта складає 391 290 грн. (а.с.49-54 т.1).
Згідно висновку експерта №24-1549 від 21.03.2024 ціна вживаного автомобіля «CHRYSLER 200» з урахуванням терміну експлуатації та комплектації складає 313 120 грн (а.с.150-154 т.1).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).
Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Рішення суду першої інстанції оскаржується, в частині задоволених вимог, що стосуються квартири АДРЕСА_1 , а тому в цій частині і переглядається апеляційним судом.

Згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст. 364 Цивільного кодексу України (далі — ЦК України).
Також, варто вказати, що згідно статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (перше речення абзацу 2 частини 1 статті 71 Кодексу).
Частинами 1,2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Приписами частин 1 та 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Кожен з подружжя має право на поділ майна, яке є об`єктом спільної власності, шляхом виділення його в натурі в особисте майно та припинення спільної власності взагалі.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11).
Зі змісту п. п. 23,24постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Відповідно до п.30 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 “Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя”, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст. 63, ч.1 ст. 65 СК.

Колегія суддів вважає, доводи апеляційної скарги про те, що суд дійшов помилкових висновків щодо моменту реєстрації права власності на квартиру та визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності, є безпідставними, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано державним реєстратором в Державному реєстрі речових прав 01.11.2019 на ім`я ОСОБА_2 на підставі документів, поданих для державної реєстрації, зокрема: Договір, серія та номер: 2005, виданий 26.01.2010, видавник: ТОВ БФ «Моноліт»; Додаткова угода, серія та номер: 1, виданий 05.11.2010, видавник: ТОВ БФ «Моноліт»; Додаткова угода, серія та номер: 2, виданий 16.11.2011, видавник: ТОВ БФ «Моноліт»; Додаткова угода, серія та номер: 3, виданий 18.10.2019, видавник: ТОВ БФ «Моноліт»; акт приймання-передачі квартири, серія та номер: б/н, виданий 18.10.2019, видавник: ТОВ БФ «Моноліт», що підтверджується копіями витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.11.2019 (а.с.34), інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.07.2023.
Як вбачається з рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 17.04.2023 у справі №501/3011/22, шлюб між сторонами розірвано та в рішенні суду не встановлювався час і період припинення шлюбних відносин, ведення спільного господарства, тощо.
Таким чином, з огляду на вищевикладене, реєстрація права власності квартири АДРЕСА_1 яка проведена 01.11.2019 році сприймається як настання юридичного факту, з яким пов`язано виникнення або припинення прав та обов`язків, та під час реєстрації даного об`єкту нерухомості відповідач, як один з подружжя висловив свою волю щодо правового режиму майна спірної квартири, а тому виходить є спільною сумісною власністю.

Положеннями статей 364, 367 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Отже, законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить спільно подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Втім, заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Відтак, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Подібні висновки Верховний Суд зробив у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19).

У справі, що переглядається, суд першої інстанції надав оцінку поданим учасниками справи доказам та зробив обґрунтований висновок про те, що відповідачем не підтверджено належними доказами того, що спірна квартира придбана нею через два роки після припинення шлюбу та за особисті кошти і без жодної та будь-якої участі позивача, відповідно не надано доказів, на спростування презумпції спільності права власності на нерухоме майно, набуте під час спільного шлюбу подружжям.
При цьому, суд детально проаналізував усі подані сторонами докази в їх сукупності, надав оцінку доводам і запереченням кожної зі сторін що знайшло своє відображення у мотивувальній частині рішення.
Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Частинами 2, 3 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
У постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. також постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18).
За загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості для реалізації стандарту більшої переконливості (такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 645/5557/16-ц).
Верховний Суд у постанові від 29.01.2021 у справі № 922/51/20 зазначив про те, що реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Згідно ч.ч.2.3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Нові докази приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках за умови доведення неможливості їх подання раніше, що відповідачкою не обґрунтовано.
З урахуванням принципу змагальності та диспозитивності цивільного процесу, а також правових висновків Верховного Суду та практики Європейського суду з прав людини (зокрема у справах «Надточий проти України» та «Серявін та інші проти України»), саме сторони несуть тягар доказування та мають забезпечити подання належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позицій.

У даній справі суд першої інстанції, діючи в межах наданих повноважень, дослідив усі подані сторонами докази та обґрунтовано виходив із наявної у матеріалах справи доказової бази, оскільки доведенню підлягають ті обставини, щодо яких у сторін виникає спір, проте відповідач не довів факту придбання спірної квартири не в шлюбі та виключно за особисті кошти.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірна квартира придбана у період перебування сторін у шлюбі, за згодою подружжя і є спільною сумісної власності подружжя. Виходячи з рівності часток подружжя у спільному сумісному майні, частка кожного з подружжя становить по 1/2 частині квартири.

Твердження сторони скаржників, що судом першої інстанції залишено поза увагою доказ який підтверджує, що відповідачка здійснила оплату за квартиру за свої особисті кошти, квитанція до платіжної інструкції на переказ готівки № 1545849006816 від 27.03.2024 року, є безпідставними та спростовуються змістом оскаржуваного судового рішення, в якому зазначеному доказу надана оцінка, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
А саме, суд слушно зазначив, що здійснення відповідачем оплати за придбання квартири на виконання п. 5 Додаткової угоди від 16.11.2011 року, проведено в ході розгляду даної справи в суді, тоді як позов подано до суду 02.11.2023 року (а.с.2-5 т.1), що в сукупності ставить під сумнів доводи сторони відповідача щодо оплати нею вартості квартири за її особисті кошти, тощо.
Посилання в скарзі на текст Постанови Одеського апеляційного суду від 10.07.2023 року у справі про розірвання шлюбу між сторонами, на його фрагмент, що «сторонами не заперечується факт окремого проживання з березня 2022 року», суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки такі обставини не є преюдиційними для даної справи.

Загалом, доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.
Отже, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
Також, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 — 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Відповідно до ч. 1ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється при розгляді цієї апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Розенбойм Юрій Олександрович - залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 11 березня 2025 року, в оскарженій частині - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.
Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

В.В. Кострицький