Справа № 215/8310/25 
2/215/929/26 

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2026 року м. Кривий Ріг
Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області
в складі: головуючого - судді Лиходєдова А.В.
за участю секретаря судового засідання - Маняхіної А.О.
згідно вимог ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (письмового провадження), без повідомлення учасників процесу, справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (код ЄДРПОУ: 38548598, місцезнаходження: 01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 26, офіс 407) до ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 , місцепроживання: АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

До суду звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що 26.03.2024 між ним та Відповідачем було укладено кредитний договір №1370-9474 в електронній формі, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 10 000,00 грн. Також 27.03.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (Кредитодавець) та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду до кредитного договору №1370-9474, відповідно до якої Відповідачу надано додаткові кредитні кошти у розмірі 5 000,00 грн.
Зазначає, що укладення договору відбулося шляхом використання інформаційно-телекомунікаційної системи Позивача, із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, після проходження Відповідачем процедури ідентифікації, зокрема із використанням технології BankID.
Позивач вказує, що на виконання умов договору грошові кошти були перераховані Відповідачу, а саме: 26.03.2024 — у сумі 10000 грн., 27.03.2024 — у сумі 5000 грн., що підтверджується відповідними платіжними документами.
Відповідно до умов договору, Відповідач зобов`язувався повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування кредитом у встановлений строк.
Разом з тим, як зазначає Позивач, Відповідач належним чином свої зобов`язання не виконав, кредитні кошти не повернув, проценти не сплатив у повному обсязі, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.
Позивач зазначає, що Відповідач здійснив часткове погашення заборгованості, а саме 25.04.2024 сплатив грошові кошти у розмірі 8200,00 грн., з яких 8162,50 грн. було зараховано в рахунок погашення нарахованих процентів, а 37,50 грн. — в рахунок погашення основного боргу.
Разом з тим, зазначене часткове погашення не призвело до повного виконання Відповідачем зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим за ним продовжувала обліковуватися заборгованість як за тілом кредиту, так і за процентами.
Позивач вказує, що подальших платежів на погашення заборгованості Відповідачем не здійснювалося, унаслідок чого розмір заборгованості продовжував збільшуватися відповідно до умов договору.
Станом на дату звернення до суду загальна сума заборгованості за кредитним договором, за розрахунком позивача, становить 115584,64 грн., з яких: 14962,50 грн. — заборгованість за тілом кредиту та 100622,14 грн. — заборгованість за процентами.
Разом з тим, позивач зазначає, що з урахуванням застосування внутрішніх програм лояльності до відповідача, до стягнення заявлено заборгованість у розмірі 66800,00 грн., з яких: 14962,50 грн. — заборгованість за тілом кредиту та 51837,50 грн. — заборгованість за процентами.
У зв`язку з викладеним позивач просить суд стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості, а також судові витрати.
Ухвалою суду від 24.11.2025 р. відкрито провадження у справі та визначено проводити розгляд в спрощеному порядку без повідомлення сторін.
19.01.2026 р. відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позову. У відзиві відповідач зазначає, що розрахунок заборгованості є неправильним, нарахування процентів здійснено з порушенням вимог законодавства, а їх розмір є необґрунтованим та завищеним.
Також, відповідач зазначає про наявність підстав для зменшення розміру заборгованості, посилаючись на обставини списання (прощення) частини боргу позивачем. Крім того, Відповідач надав власний розрахунок заборгованості, який, на його думку, є правильним.
Позивач правом на подання відповіді на відзив не скористався.
Судом, за клопотанням позивача, було витребувано у АТ «ПУМБ» інформацію щодо належності банківської платіжної картки ОСОБА_1 та руху коштів по рахунку.
Згідно з листом АТ «ПУМБ» від 05.12.2025 р., на ім`я ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 ) була випущена банківська платіжна картка № НОМЕР_2 до рахунку № НОМЕР_3 , а також підтверджено зарахування на відповідний рахунок 26.03.2024 р. грошових коштів у сумі 10000 грн. та 27.03.2024 р. у сумі 5000 грн. через сервіс банку (а.с.241).
Суд, дослідивши матеріали справи та надані докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що 26.03.2024 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (Кредитодавець) та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №1370-9474 в електронній формі (а.с.152-170).
Відповідно до умов зазначеного договору, Кредитодавець надав відповідачу грошові кошти у вигляді кредиту у загальному розмірі 10000,00 грн., що підтверджується наданими позивачем доказами перерахування коштів, зокрема квитанціями платіжної установи та довідкою ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (а.с.192, 206).
Також 27.03.2024 р. між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (Кредитодавець) та ОСОБА_1 укладено Додаткову угоду до кредитного договору №1370-9474 (а.с.195-197), відповідно до якої відповідачу надано додаткові кредитні кошти у розмірі 5 000,00 грн.(а.с.193, 206).
Укладення зазначеної Додаткової угоди свідчить про підтвердження ОСОБА_1 факту існування зобов`язань за кредитним договором та погодження з його умовами.
Згідно з умовами договору, строк кредитування становив 300 календарних днів, кінцевою датою повернення кредиту є 19.01.2025 року.
Судом встановлено, що кредитний договір укладено шляхом використання інформаційно-телекомунікаційної системи позивача, з ідентифікацією відповідача за допомогою технології BankID та підтвердженням волевиявлення одноразовим ідентифікатором С9724 (а.с.151).
Відповідно до частини першої статті 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Частиною першою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) та її прийняття (акцепту).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», електронний правочин вважається підписаним, зокрема, у разі використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Отже, укладений між сторонами кредитний договір є таким, що відповідає вимогам законодавства щодо форми правочину та є належним доказом виникнення цивільних прав та обов`язків сторін.
Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Судом встановлено, що позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти. Разом з тим, відповідач належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконав, кредитні кошти у встановлений договором строк не повернув, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 здійснила часткове погашення заборгованості, що свідчить про визнання нею факту укладення договору та отримання кредитних коштів.
Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином та у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Отже, між сторонами виникли правовідносини, що випливають з кредитного договору, в межах яких відповідач зобов`язаний повернути отримані кошти та сплатити проценти за користування кредитом.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 подала відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись, зокрема, на неправильність розрахунку заборгованості, незаконність нарахування процентів та наявність підстав для зменшення суми боргу.
Разом з тим, позивач не скористався своїм процесуальним правом на подання відповіді на відзив, у зв`язку з чим доводи відповідача залишились без прямого спростування з боку позивача.
Відповідно до принципу змагальності сторін, закріпленого у статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.
Суд зазначає, що неподання позивачем відповіді на відзив не звільняє суд від обов`язку оцінити всі наявні у справі докази в їх сукупності, а також не свідчить про автоматичне визнання доводів відповідача обґрунтованими.
Щодо доводів відповідача про неправильність розрахунку заборгованості, суд зазначає наступне.
Надані відповідачем заперечення зводяться до незгоди із розміром нарахованих процентів.
Разом з тим, наданий відповідачем розрахунок не відповідає умовам кредитного договору, зокрема щодо порядку застосування процентних ставок та їх розміру у відповідні періоди користування кредитом.
Так, відповідно до п. 4.10 Договору, нарахування процентів здійснюється щоденно на залишок неповерненої суми кредиту, тоді як у розрахунку відповідача не забезпечено належного врахування динаміки зміни залишку заборгованості та щоденного порядку нарахування процентів.
Крім того, згідно з п. п. 10.1–10.3 Договору, процентна ставка диференційована залежно від періоду користування кредитом, зокрема 1,75% на день протягом базового періоду та 2,5% на день у подальшому, однак наданий Відповідачем розрахунок не містить коректного застосування зазначених ставок у відповідні періоди.
Також розрахунок відповідача не враховує умови Договору щодо порядку погашення заборгованості та фактичного розподілу здійсненого платежу між процентами та основною сумою боргу.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що наданий відповідачем розрахунок є таким, що не відповідає умовам кредитного договору та не може бути покладений в основу судового рішення.
Суд також враховує, що доводи відповідача щодо необхідності застосування інших підходів до нарахування процентів не ґрунтуються на умовах укладеного між сторонами договору, який визначає порядок та розмір процентної ставки.
Щодо посилань відповідача на наявність підстав для зменшення заборгованості у зв`язку із так званим «прощенням боргу», суд зазначає, що такі доводи є необґрунтованими.
Як вбачається з наданих позивачем матеріалів, зокрема Правил акції, списання частини заборгованості має умовний характер та залежить від виконання позичальником визначених умов, зокрема погашення частини заборгованості(а.с.81-84).
Таким чином, відповідні умови не свідчать про безумовне припинення зобов`язання у розумінні статті 605 Цивільного кодексу України, а отже, не є підставою для зменшення суми боргу.
Крім того, суд бере до уваги, що позивач самостійно визначив розмір позовних вимог, заявивши до стягнення суму, меншу ніж загальний розмір заборгованості, що не порушує прав відповідача.
Відтак, доводи відповідача не спростовують належними та допустимими доказами обґрунтованість позовних вимог та не є підставою для відмови у задоволенні позову.
Дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог у частині розміру заборгованості.
Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на момент звернення до суду загальна сума заборгованості за кредитним договором становила 115584,64 грн., з яких: 14962,50 грн. — заборгованість за тілом кредиту та 100622,14 грн. — заборгованість за процентами.
Разом з тим, позивачем заявлено до стягнення суму у розмірі 66800,00 грн., що складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 14962,50 грн. та процентів у розмірі 51837,50 грн.
Таким чином, позивачем самостійно зменшено розмір заявлених до стягнення процентів порівняно із загальним розрахунком заборгованості.
Суд встановив, що розрахунок заборгованості позивача здійснений з урахуванням умов кредитного договору, зокрема щодо розміру процентної ставки, строку користування кредитом та фактично здійснених відповідачем платежів.
Нарахування процентів здійснювалося в межах строку дії кредитного договору, а саме до 19.01.2025 року, що узгоджується з умовами договору та не суперечить положенням статті 1048 Цивільного кодексу України.
Суд також враховує, що заявлена до стягнення сума процентів є меншою за суму, яка могла бути нарахована відповідно до умов кредитного договору, що свідчить про відсутність завищення позовних вимог.
Доказів того, що нарахування процентів здійснювалося після закінчення строку кредитування або з порушенням умов договору, відповідачем суду не надано.
Щодо заперечень відповідача про неправильність розрахунку, суд зазначає, що вони не підтверджені належними та допустимими доказами та не містять обґрунтованого альтернативного розрахунку, який би давав підстави для визначення іншого розміру заборгованості.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів.
Оцінивши надані позивачем докази, зокрема розрахунок заборгованості, та враховуючи відсутність належних доказів на спростування зазначеного розрахунку з боку відповідача, суд дійшов висновку, що заборгованість у розмірі 66800,00 грн. є доведеною та підлягає стягненню.
Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості у розмірі 66800,00 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Оцінивши встановлені у справі обставини та досліджені докази у їх сукупності, суд дійшов наступних правових висновків.
Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти за користування ним.
Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
Як встановлено судом, позивач належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши відповідачу кредитні кошти, тоді як відповідач свої зобов`язання щодо їх повернення та сплати процентів належним чином не виконав.
Відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
Судом встановлено, що нарахування процентів здійснювалося Позивачем у межах строку кредитування та відповідно до умов укладеного між сторонами договору.
Доводи відповідача щодо неправомірності нарахування процентів та необхідності їх зменшення суд вважає необґрунтованими, оскільки вони не підтверджені належними доказами та не спростовують встановлених судом обставин.
Щодо посилань відповідача на наявність підстав для зменшення заборгованості у зв`язку з «прощенням боргу», суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 605 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від обов`язку виконання зобов`язання.
Разом з тим, як встановлено судом, надані позивачем Правила акції передбачають можливість списання частини заборгованості лише за умови виконання боржником визначених дій, зокрема погашення частини боргу.
Таким чином, зазначене списання має умовний характер, не є безумовним волевиявленням кредитора на припинення зобов`язання та не свідчить про припинення відповідної частини заборгованості у розумінні статті 605 ЦК України.
Отже, підстави для зменшення суми боргу з мотивів його прощення відсутні.
Разом з тим, суд враховує, що позивач реалізував своє право на визначення розміру позовних вимог, звернувшись до суду з вимогою про стягнення суми, меншої за загальний розмір заборгованості, що відповідає положенням статті 13 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного процесу.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими доказами, та підлягають задоволенню у повному обсязі.
Окремо суд надає оцінку доказам щодо факту отримання відповідачем кредитних коштів.
Як вбачається з матеріалів справи, за клопотанням позивача ухвалою суду було витребувано у АТ «ПУМБ» інформацію щодо належності банківської платіжної картки № НОМЕР_4 відповідачу, а також виписку щодо руху коштів по відповідному рахунку.
Згідно з листом АТ «ПУМБ» від 05.12.2025, на ім`я відповідача була випущена банківська платіжна картка № НОМЕР_4 , а також підтверджено зарахування на вказаний рахунок 26.03.2024 грошових коштів у сумі 10000 грн. та 27.03.2024 р. у сумі 5000 грн..
Крім того, до матеріалів справи долучено квитанції про перерахування позивачем на зазначену банківську картку коштів у відповідних сумах.
Відповідно до статей 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює обставини, що мають значення для справи, а належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Суд вважає, що надана АТ «ПУМБ» інформація є належним та допустимим доказом у розумінні процесуального закону, оскільки отримана на підставі ухвали суду та безпосередньо підтверджує обставини отримання відповідачем кредитних коштів.
Вказані докази у своїй сукупності підтверджують, що грошові кошти у загальному розмірі 15 000 грн. були фактично перераховані на банківський рахунок, який належить відповідачу, що свідчить про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за кредитним договором.
Доказів на спростування зазначених обставин відповідачем суду не надано.
Отже, суд дійшов висновку, що факт отримання відповідачем кредитних коштів є належним чином доведеним.
Відповідно до частини першої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як встановлено судом, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.
З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у встановленому законом розмірі, що підтверджується відповідним платіжним документом, долученим до позовної заяви.
Оскільки позов задоволено повністю, судові витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню з Відповідача на користь позивача у повному обсязі.
Інших судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, сторонами не заявлено та судом не встановлено.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 525, 526, 530, 536, 611, 612, 629, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263–265, 274, 277 ЦПК України, суд —

ВИРІШИВ:
Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» (код ЄДРПОУ: 38548598, місцезнаходження: 01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 26, офіс 407) суму заборгованості за кредитним договором №1370-9474 від 26.03.2024 р. у розмірі 66800 (шістдесят шість тисяч вісімсот) грн., з яких: 14962,50 грн. — заборгованість за тілом кредиту; 51837,50 грн. — заборгованість за процентами, а також судовий збір у розмірі 2422 грн. 40 коп., а всього — 69222 (шістдесят дев`ять тисяч двісті двадцять дві) грн.. 40 коп.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту. 
Повний текст рішення складено 21.05.2026 року.

СУДДЯ: