КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 753/2958/26
провадження № 22-ц/824/9027/2026

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
судді - доповідача Кирилюк Г. М.
суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.
при секретарі Черняк Д. Ю. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ОСОБА_3 про виділ частки у квартирі шляхом виплати компенсації та припинення права власності на частку у спільному майні, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - адвоката Тернового Руслана Богдановича на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 19 лютого 2026 року в складі судді Якусика О. В.,
установив:

12.02.2026 ОСОБА_4 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про виділ частки у квартирі шляхом виплати компенсації та припинення права власності на частку у спільному майні.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що співвласниками трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 78,19 кв.м., є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (1/6 частина), та її дід - ОСОБА_3 (5/6 частин). 
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 також належать по 1/2 частині однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 33,80 кв.м., та по 1/2 частині садового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_3 .
Отже, в спільній частковій власності сторін перебувають три об`єкта нерухомого майна: дві квартири та садовий будинок. 
Натомість, відповідач упродовж тривалого часу з моменту смерті батька неповнолітньої ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , не надає їй та її матері доступу до квартири АДРЕСА_2 , не відчиняє дверей та взагалі не бажає спілкуватися з позивачем.
Відповідач проживає у спірній квартирі, а іншу однокімнатну квартиру здає в оренду. 
При цьому ОСОБА_1 неодноразово зверталася до правоохоронних органів, але відповідач до квартир доступу так і не надав. 
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 вересня 2021 року у справі №753/14307/20 зобов`язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перешкод у користуванні 1/6 частиною квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 та 1/2 частиною квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 , шляхом надання доступу до цих квартир та дублікатів ключів від вхідних дверей.
З метою вирішення питання володіння, користування та розпорядження спільним майном позивач пропонувала відповідачу здійснити обмін 1/6 частини спірної квартири на частину квартири АДРЕСА_2 , або викупити у неповнолітньої дочки ОСОБА_6 1/6 частку спірної квартири за ціною 655 540,54 грн, проте відповідач на численні пропозиції відповіді не надав. 
Посилаючись на вказані обставини, з огляду на положення частини другої статті 364 ЦК України просила суд: 
стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , грошову компенсацію вартості 1/6 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , у розмірі 655 540,54 грн; 
припинити право власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/6 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 з дня отримання грошової компенсації.
12.02.2026 представник ОСОБА_1 - адвокат Терновий Р. Б. подав заяву про забезпечення позову шляхом: 
накладення арешту на частину однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 33,80 кв.м, житловою площею 16,20 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно:1929912180000;
заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно, Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міській, районній, районній у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим суб`єктам державної реєстрації прав відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вчиняти будь-які реєстраційні дії у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо 1/2 частини однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 33,80 кв.м, житловою площею 16,20 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 1929912180000.
В обґрунтування поданої заяви вказала, що необхідність такого забезпечення обумовлена тим, що відповідач, як особа, яка упродовж довгого часу, з 2018 року і до сьогодні, не йде на будь-які домовленості з позивачем та повністю ігнорує її пропозиції щодо вирішення мирним шляхом долі усього спільного майна, має можливість у будь-який час безперешкодно відчужити, у тому числі фіктивно, свою частку у вказаному спільному майні, що у майбутньому може призвести до істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективного захисту чи поновлення порушених прав ОСОБА_2 , за захистом яких позивач звернулась до суду.
На думку позивача, у даному випадку немає необхідності в зустрічному забезпеченні, оскільки відсутні підстави вважати, що відповідач понесене збитки у зв`язку з цією заявою. 
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 19 лютого 2026 року в задоволенні вказаної заяви відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявлена вимога про забезпечення позову не пов`язана з предметом спору, позивачем не обґрунтовано реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. 
09 березня 2026 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в особі представника - адвоката Тернового Р. Б. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 19 лютого 2026 року та ухвалити нове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.
Посилається на те, що виконання в майбутньому судового рішення у цій справі у разі задоволення позовних вимог безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів, а тому застосування заходу забезпечення позову, обраного позивачем, безпосередньо пов`язане із предметом позову.
Арешт 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 та заборони на її відчуження в межах суми грошової компенсації, про які просить позивач у заяві про забезпечення позову, є гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог. При цьому, немає підстав вважати, що застосування таких заходів забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження прав відповідача чи третіх осіб, оскільки вказана частина майна залишається у володінні і користуванні відповідача, а можливість нею розпоряджатися обмежується лише на певний час з метою уникнення виконання судового рішення у майбутньому; такі заходи можуть бути скасовані у випадку ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позову. 
Разом із тим, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошової компенсації відповідач матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем (її неповнолітньою дочкою) за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на частину його майна.
Судом першої інстанції не враховано правові позиції Верховного Суду у справах про забезпечення позову, допущено порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення передчасного та помилкового судового рішення. 
Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - адвокат Войнаровський О. В. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.
Представник ОСОБА_3 - адвокат Невкритий В. Ю. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції без змін. 
Інші учасники в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно з наданими представником позивача інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відповідачу ОСОБА_3 на праві власності належить наступне нерухоме майно:
- 1/3 частина трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 78,2 кв.м. ; 
- 1/6 частина трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 78,2 кв.м.; 
- 1/2 частина однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 33,80 кв.м. 
Згідно з копією свідоцтва про право власності на житло, ОСОБА_3 на праві власності належить 1/3 частина трикімнатної квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане відділом приватизації житла Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації 15 грудня 2004 року згідно з розпорядженням (наказом) від 15 грудня 2004 року №39171, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 18 січня 2005 року за №4182. 
Згідно рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 квітня 2019 року (справа №753/20483/18) ОСОБА_3 належить частина будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . 
Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, заборона вчиняти певні дії.
Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити, зокрема предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності. У заяві можуть бути зазначені кілька заходів забезпечення позову, що мають бути вжиті судом, із обґрунтуванням доцільності вжиття кожного з цих заходів (пункти 3, 4 частини першої, частина п`ята статті 151 ЦПК України).
Отже, від заявника вимагається вказати вид (захід) забезпечення позову, визначений статтею 150 ЦПК України, та обґрунтувати необхідність вжиття саме такого заходу забезпечення позову. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суди повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. […] Цей спір стосується, зокрема, майнових прав на ј частину будинку. Апеляційний суд встановив, що відповідачка під час розгляду справи зареєструвала право власності на будинок. Тому через ризик його відчуження на користь третіх осіб невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту ј частини будинку може істотно ускладнити ефективний захист прав позивача у випадку задоволення його позову. Те, що відповідачка проживає у будинку впродовж десяти років і після державної реєстрації її права власності на нього ще не вчинила дії, що могли би підтвердити намір відчужити будинок, зокрема, не зверталася до ріелторів і не розміщувала оголошення про продаж, не спростовують висновки апеляційного суду про наявність у відповідачки як в одноособового власника можливості вільно розпорядитись будинком, якщо не вжити заходи забезпечення позову. Крім того, той вид забезпечення позову, який застосував апеляційний суд, є домірним заявленим позовним вимогам. Немає підстав вважати, що застосування такого заходу призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки будинок залишається в її володінні та користуванні, а можливість розпоряджатися обмежується на певний час лише щодо частини, якої стосується спір».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) зазначено, що «жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить. Тому Велика Палата Верховного Суду констатує, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії. […] Апеляційний суд обґрунтовано прийняв до уваги, що без вжиття заходів забезпечення позову відповідачка має можливість безперешкодно відчужити спірне нерухоме майно. Водночас відсутні підстави вважати, що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідачки, оскільки квартира залишається в її володінні та користуванні».
Судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , грошової компенсації вартості 1/6 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , у розмірі 655 540,54 грн за наслідками припинення право власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/6 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 .
З огляду на фактичні обставини справи та зміст позовних вимог, існує ризик відчуження відповідачем належного йому нерухомого майна, а тому є необхідність вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на таке майно, оскільки у випадку його відчуження це може ускладнити або унеможливити виконання судового рішення про стягнення грошових коштів у разі задоволення судом заявлених позовних вимог .
Відповідачем не спростовано доводів позивача, що за обставин цієї справи такий захід забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачем вимогами. Водночас відсутні підстави вважати, що застосування такого заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження прав відповідача, оскільки нерухоме майно, на яке накладається арешт, залишається в його володінні та користуванні.
Судом першої інстанції не враховано, що при розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та заперечення осіб, які беруть участь у справі, а також не вирішується наперед результат розгляду справи по суті позову.
Зважаючи на реальну можливість відповідача здійснити протягом розгляду справи дії щодо відчуження належного йому нерухомого майна, з метою недопущення ускладнення виконання рішення суду в разі задоволення позову, існують беззаперечні підстави для вжиття заходів забезпечення позову у виді накладення арешту. 
Заявлені в заяві заходи забезпечення позову є достатніми і співмірними заходами забезпечення позову, виходячи із характеру пред`явлених позивачем вимог, правовою природою відносин, що виникли між сторонами.
Вказані заходи забезпечення позову спрямовані на попередження недобросовісної поведінки відповідача під час розгляду та вирішення юридичного спору, недопущення з його боку дій, що можуть ускладнити у майбутньому виконання ймовірного судового рішення.
Вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін (постанова Верховного Суду від 03 березня 2023 року у справі №905/448/22).
Разом з тим, колегія суддів зауважує, що арешт майна, як спосіб забезпечення позову, передбачає накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року у cправі № 908/2382/21, Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2024 року у справі № 504/3408/22 (провадження № 61-18041св23)).
Арешт віднесений до видів обтяжень речових прав на нерухоме майно, об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості (пункт 4 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Отже, арешт, як заборона на право розпоряджатися майном, включає і обмеження на розпорядження таким майном. Тому при накладенні арешту на майно вжиття додаткових заходів забезпечення, направлених на обмеження розпорядження таким майном, не є необхідним.
За таких обставин, враховуючи предмет спору у цій справі, не є необхідним і співмірним додатково забороняти державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам держреєстрації прав вчиняти реєстраційні дії щодо зазначеного нерухомого майна, в тому числі вносити до державного реєстру речових прав записи про держреєстрацію речових прав та їх обтяжень, про скасування держреєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали, тому остання підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну представника ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - адвоката Тернового Руслана Богдановича задовольнити частково.
Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 19 лютого 2026 року скасувати.
Ухвалити нове судове рішення.
Заяву ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про забезпечення позову до подання позовної заяви задовольнити частково. 
Накласти арешт на 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 33,80 кв.м, житловою площею 16,20 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно:1929912180000
В іншій частині вимог заяви відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 30.06.2026.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук