Справа № 635/7827/24 
Провадження № 2/635/861/2026

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2026 року сел. Покотилівка

Харківський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді Бондаренка І.Е.,
секретаря судового засідання Козлюк Е.І.
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

I. ПРОЦЕДУРА

АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 2001650952201 від 03.08.2020.

Позивач просить стягнути з відповідача 58730 грн. 88 коп., з яких: 34979 грн. 50 коп. — заборгованість за кредитом; 23751 грн. 38 коп. — заборгованість за процентами; 0 грн. — заборгованість за комісією. Також позивач просить стягнути судовий збір у сумі 2422 грн. 40 коп.

Ухвалою суду справу відкрито та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Позивач у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності та не заперечував проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду не повідомив, відзиву на позов не подав, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи за його участю не заявив.

Суд враховує, що справа стосується стягнення заборгованості за споживчим кредитом, а предметом дослідження є переважно письмові докази: заява на приєднання, паспорт споживчого кредиту, виписка руху коштів, розрахунок заборгованості, письмова вимога та інші документи.

Суд також враховує, що відповідач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, не скористався процесуальними правами для подання заперечень чи доказів, а його неявка не перешкоджає встановленню обставин справи на підставі поданих письмових матеріалів.

За таких умов суд дійшов висновку про можливість проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.

При цьому відсутність відзиву та неявка відповідача не означають автоматичного визнання позову і не звільняють позивача від обов`язку доведення підстав та розміру заявлених вимог.

Вирішуючи спір, суд застосовує імперативні приписи законодавства, спрямовані на захист слабшої сторони у споживчих правовідносинах, з власної ініціативи, виходячи з установлених у справі обставин і поданих доказів.

II. ФАКТИ

Суд встановив, що позовна заява сформована в системі «Електронний суд» 01.08.2024. Позивач зазначив, що 03.08.2020 між АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2001650952201, за яким відповідачу видано кредитну картку з кредитним лімітом 19308 грн., який пізніше, за твердженням позивача, збільшено до 35074 грн.

Заява № 2001650952201 від 03.08.2020 містить анкетні дані відповідача, адресу проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , номер телефону та графічний підпис відповідача. На заяві також наявні графічні підписи працівників банку.

Із заяви вбачається, що банк відкрив відповідачу поточний рахунок та встановив кредитний ліміт на картковому рахунку. У заяві зазначено, що відповідач просив встановити кредитний ліміт у сумі 19308 грн., дата платежу — 30 число місяця, платіжна дата — 30 число місяця, строк дії кредитного ліміту — 12 місяців, строк дії кредитного ліміту продовжується кожного разу на такий самий строк за відсутності заперечень сторін.

Паспорт споживчого кредиту містить такі умови: тип кредиту — кредитна лінія; сума кредиту — 19308 грн.; строк кредитування — 12 місяців; процентна ставка — 47,88 % річних; тип процентної ставки — фіксована; мета отримання кредиту — загальні споживчі цілі; спосіб надання кредиту — встановлення відновлювального кредитного ліміту на картковому рахунку; орієнтовна загальна вартість кредиту за весь строк користування — 12577 грн. 58 коп.; орієнтовна реальна річна процентна ставка — 47,88 %. Паспорт містить графічні підписи кредитодавця та споживача.

Суд встановив, що позивач подав копії паспорта відповідача та картки платника податків. Візуально ці документи є копіями паперових документів із рукописними написами про звірення з оригіналом.

Позивач подав публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, затверджену рішенням Правління АТ «ПУМБ» за протоколом № 760 від 11.06.2019, нова редакція якої діє з 12.06.2019.

Дата підписання заяви відповідачем — 03.08.2020. Дата чинності поданої публічної пропозиції — 12.06.2019. Тому сама дата поданої редакції публічної пропозиції не є пізнішою за дату приєднання відповідача.

З поданої публічної пропозиції вбачається, що приєднання фізичних осіб до договору здійснюється шляхом оформлення заяви на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб за умови подання документів і відомостей, необхідних для з`ясування особи, суті діяльності та фінансового стану.

Подана публічна пропозиція визначає систему «Інтернет-банкінг» як систему дистанційного обслуговування, за допомогою якої клієнт може розпоряджатися рахунками, отримувати послуги банку та виконувати інші операції.

Подана публічна пропозиція також передбачає право банку контактувати з клієнтами з використанням доступних каналів зв`язку, зокрема коротких текстових повідомлень, системи дистанційного обслуговування, поштової розсилки, електронної пошти, повідомлень на банкоматах та платіжних пристроях.

Суд встановив, що позивач подав довідку про зміну кредитного ліміту. У ній зазначено: 03.08.2020 — встановлення кредитного ліміту 19308 грн.; 15.12.2020 — збільшення кредитного ліміту до 22300 грн.; 20.05.2021 — збільшення до 23300 грн.; 13.12.2021 — збільшення до 28300 грн.; 12.01.2022 — збільшення до 36300 грн.; 15.02.2022 — збільшення до 40000 грн.; 27.02.2022 — зменшення до 30074 грн.; 03.03.2022 — збільшення до 35074 грн.

Суд встановив, що позивач подав виписку за особовим рахунком з 03.08.2020 по 04.06.2024. Виписка містить операції купівлі через платіжні термінали, перекази коштів, зняття готівки, внесення готівки, погашення процентів, нарахування процентів, рекласифікацію стандартної заборгованості в прострочену та рух коштів на різних рахунках.

Зокрема, у виписці наявні операції 28.08.2020 на 3500 грн., 02.09.2020 на 1500 грн., 09.09.2020 на 2100 грн., 16.09.2020 на 293 грн., 24.10.2020 на 1000 грн., 26.11.2020 на 1200 грн., 18.12.2020 на 2000 грн., 24.12.2020 на 430 грн. із призначенням «переказ коштів» за договором 55382296. Також виписка містить операції купівлі через платіжні термінали та зняття готівки з використанням картки.

У виписці також відображені операції погашення процентів за договором № 2001650952201, зокрема 02.09.2020 на 18 грн. 36 коп., 24.10.2020 на 668 грн. 03 коп., 26.11.2020 на 803 грн. 92 коп., 30.12.2020 на 756 грн. 80 коп.

Окремі сторінки виписки містять операції нарахування процентів за користування лімітом кредитної картки, погашення процентів, а також рекласифікацію заборгованості за нарахованими процентами та основним боргом у прострочену заборгованість.

Суд встановив, що позивач подав розрахунок заборгованості станом на 04.06.2024. У розрахунку зазначено підсумок: заборгованість за тілом кредиту — 34979 грн. 50 коп.; заборгованість за нарахованими процентами — 23751 грн. 38 коп.; загальна заборгованість — 58730 грн. 88 коп.

Суд встановив, що позивач подав письмову вимогу, датовану 05.06.2024, вих. № KHO-44.2.2 325, адресовану ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_2 .

Позивач подав опис вкладення на ім`я ОСОБА_1 із зазначенням адреси: АДРЕСА_2 , та переліком вкладень: позовна заява про стягнення заборгованості, копія кредитного договору та паспорту споживчого кредиту, копія паспорта відповідача та довідки з реєстраційним номером облікової картки платника податків, копії письмових вимог із реєстром відправлень, видача кредиту, виписка та розрахунок заборгованості, довіреність на представництво, оплата судового збору.

Позивач подав реєстр згрупованих поштових відправлень, у якому під № 56 зазначено ОСОБА_1 , адресу: м. Мерефа, Харківська область, 62472, масу відправлення 200 г, плату за пересилання 45 грн., номер відправлення 0504015591569.

Позивач сплатив судовий збір за платіжною інструкцією № 379 від 18.07.2024 у сумі 2422 грн. 40 коп.

Документи позивача:
позовна заява;
заява № 2001650952201 від 03.08.2020;
паспорт споживчого кредиту;
копії паспорта відповідача;
копія картки платника податків відповідача;
публічна пропозиція АТ «ПУМБ»;
довідка про зміну кредитного ліміту;
письмова вимога;
розрахунок заборгованості;
виписка за особовими рахунками;
документи про направлення позову відповідачу;
платіжна інструкція про сплату судового збору;
виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб;
відомості щодо повноважень представників позивача.

Документи відповідача — не встановлено.

III. ПРАВО.

Відповідно до ч. 3 ст. 1054 ЦК України «особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом». У системному зв`язку зі ст. 6 та ч. 2 ст. 627 ЦК України це означає, що свобода договору у сфері споживчого кредитування обмежується імперативними приписами спеціального законодавства. Тому суд при вирішенні спору зобов`язаний застосовувати не лише загальні положення цивільного законодавства, а насамперед, з урахуванням пріоритету спеціальної норми над загальною, спеціальні норми Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про електронну комерцію» та законодавства про захист прав споживачів, які визначають обов`язкові вимоги до змісту умов кредитування, порядку електронного укладення договору, інформування споживача та доведеності факту належного доведення таких умов до його відома до моменту укладення договору.

Суд кваліфікує спірні правовідносини як правовідносини у сфері споживчого кредитування, у яких предметом судової перевірки є не лише наявність грошової вимоги як такої, а весь ланцюг юридично значущих дій професійного кредитодавця: переддоговірне інформування споживача, оцінка його кредитоспроможності, доведення індивідуальних умов кредиту, належне оформлення приєднання, фактичне надання кредитних коштів, післяукладене інформування, настання прострочення та правильність і прозорість розрахунку заявленої до стягнення суми. Саме тому у таких спорах суд застосовує імперативні приписи спеціального законодавства з власної ініціативи, оскільки кредит у значенні грошової суми є лише результатом правовідносин, тоді як споживче кредитування є врегульованим законом процесом, кожна істотна ланка якого підлягає перевірці судом.

Закон України «Про споживче кредитування» у ст. 2, 8–11 встановлює обов`язок кредитодавця надати споживачу повну, зрозумілу та персоналізовану переддоговірну інформацію про кредит та його повну вартість, а також до укладення договору здійснити оцінку кредитоспроможності споживача. Ці вимоги формують предмет доказування у спорі про стягнення заборгованості, оскільки стосуються як усвідомленості приєднання, так і відповідальності професійного кредитодавця за прозорість і перевірюваність умов кредиту.

За абз. 2–3 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» у разі укладення договору в електронній формі кредитодавець зобов`язаний забезпечити передання споживачу одного з оригіналів договору, змін до договору, а також додатків у спосіб, що дозволяє ідентифікувати особу, яка отримала примірник, зокрема із використанням контактних даних, наданих споживачем під час укладення договору. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору, змін до договору був переданий споживачу, покладається на кредитодавця.

Частина 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» визначає умови дострокового повернення споживчого кредиту: кредитодавець має діяти у встановленому законом порядку, зокрема шляхом належного повідомлення споживача та надання строку для усунення порушення, якщо закон пов`язує з цим можливість вимоги дострокового повернення.

Стаття 21 Закону України «Про споживче кредитування» визначає особливості відповідальності споживача за договором про споживчий кредит і встановлює обмеження щодо застосування неустойки та інших платежів у разі прострочення. У спорах про стягнення заборгованості це означає, що кредитодавець зобов`язаний надати прозорий, поелементний та перевірюваний розрахунок нарахувань із чітким розмежуванням тіла кредиту, процентів, комісій та санкцій, із зазначенням конкретних періодів і підстав нарахування.

Частина 4 ст. 3 Закону України «Про споживче кредитування» встановлює особливий режим для мікрокредиту, однак не звільняє кредитодавця від обов`язків щодо переддоговірного інформування, оцінки кредитоспроможності, належного оформлення договору та доведення передання споживачу примірника договору і додатків.

Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняє нечесну та оманливу підприємницьку практику. Для суду це має значення як орієнтир оцінки добросовісності кредитодавця та прозорості його доказової бази: споживач не може бути поставлений у становище, коли реальні умови кредиту, повна вартість і механізм нарахувань не піддаються перевірці судом.

Стаття 415 Угоди про асоціацію Україна — ЄС закріплює напрям високого рівня захисту прав споживачів та узгодження підходів із правом Європейського Союзу. У цій площині суд враховує як орієнтир підхід Суду Справедливості Європейського Союзу щодо необхідності забезпечення дієвості захисту споживача.

У системному зв`язку норми ЦК України та спеціального законодавства про споживче кредитування встановлюють стандарт відповідального кредитування: професійний кредитодавець повинен забезпечити прозорість умов і повної вартості кредиту, до укладення договору здійснити оцінку кредитоспроможності споживача та мати можливість підтвердити, що споживач отримав повну персоналізовану інформацію і примірник договору з додатками у спосіб, який дозволяє ідентифікувати одержувача. Недодержання або недоведеність виконання цих обов`язків не створює для кредитодавця процесуальної переваги, а означає, що ризик наслідків непрозорості та прогалин доказування покладається на сторону, яка заявляє вимогу.

Норми про електронні правочини та електронні документи (загальна рамка)

У системному зв`язку зі спеціальними приписами Закону України «Про споживче кредитування» (зокрема абз. 2–3 ч. 1 ст. 13) суд враховує загальні правила цивільного обороту щодо електронних правочинів та електронних документів. Зокрема, Закон України «Про електронну комерцію» визначає порядок укладення електронного договору та акцепту (ст. 11), передбачає, що електронний договір, підписаний у порядку, визначеному законом, прирівнюється за правовими наслідками до договору у письмовій формі (ч. 12 ст. 11), а момент підписання електронного правочину пов`язує з використанням електронного підпису (у тому числі електронного підпису одноразовим ідентифікатором) або інших передбачених законом засобів (ст. 12).

Закон України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначає електронний документ як документ з обов`язковими реквізитами (ст. 5), встановлює, що оригіналом електронного документа є електронний примірник з обов`язковими реквізитами, зокрема з електронним підписом або підписом, прирівняним до власноручного (ст. 7), а юридична сила та допустимість електронного документа як доказу не можуть заперечуватися лише через електронну форму (ст. 8).

Закон України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги» закріплює, що кваліфікований електронний підпис має таку саму юридичну силу, як і власноручний підпис, та має презумпцію його відповідності власноручному підпису (ч. 4 ст. 18).

Отже, у дистанційній моделі саме наявність і відтворюваність електронного сліду (ідентифікація особи, факт акцепту/підпису визначеним законом способом, цілісність і справжність електронного документа, підтвердження передання/одержання примірника договору та додатків) є тим юридичним механізмом, який робить електронний договір рівним письмовому; тому паперові роздруківки без підтверджуваних електронних реквізитів та без можливості перевірки цілісності й походження не замінюють передбачене законом доказування.

Суд зазначає, що перевірка дотримання кредитодавцем вимог спеціальних законів у сфері споживчого кредитування та захисту прав споживачів не є виходом за межі позовних вимог і не є проявом розсуду чи «забаганкою» суду. Це — обов`язок суду застосувати імперативні норми матеріального права з власної ініціативи, оскільки інакше права споживача як слабкої сторони стали б суто декларативними, а професійний кредитодавець отримував би процесуальну перевагу лише через пасивність споживача. Саме тому суд перевіряє, чи доведено належне інформування споживача, належне укладення договору та прозорість розрахунку, і дає цим обставинам правову оцінку незалежно від того, чи заявляв споживач відповідні заперечення.

За ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, і несе ризик наслідків їх недоведення; спрощене позовне провадження не змінює ані предмета доказування, ані стандарту належності, допустимості та достовірності доказів. За ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, установлених Кодексом.

Електронні докази визначені ст. 100 ЦПК України як інформація в електронній (цифровій) формі; такі докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом; учасники справи мають право подавати електронні докази і в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом, однак паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Подання електронного доказу у паперовій формі саме по собі не усуває потреби перевірити його походження, цілісність і зв`язок із конкретними обставинами справи, а також не звільняє сторону, яка посилається на такий доказ, від обов`язку вказати на наявність оригіналу електронного доказу та забезпечити можливість його перевірки у разі спору щодо достовірності.

Відповідно до ст. 100 ЦПК України у разі посилання кредитора на дистанційне укладення договору суд очікує первинні електронні дані, а професійний кредитор, який працює в режимі «електронного банкінгу», з огляду на вимоги регулятора (зокрема, щодо внутрішніх процедур, обліку та контролю за операціями) має об`єктивну можливість їх формувати, зберігати та відтворювати. Суд не береться визначати які саме докази має надавати позивач, але, зокрема, для підтвердження показу умов і волевиявлення можуть бути подані журнали подій у форматах CSV/JSON (коли, кому і яку редакцію документа показано; подія прийняття; технічні ідентифікатори сесії), а для підтвердження одноразового ідентифікатора — такі самі файли з даними про створення, надсилання, доставку та введення коду і прив`язку цих подій до акцепту. Якщо заявляється підписання кваліфікованим електронним підписом, належним носієм може бути PDF з вбудованим підписом або пара документ + файл підпису (P7S) чи контейнер ASiC, що дозволяє перевірити підписувача, час і незмінність документа. Для доведення фактичної видачі та руху коштів можуть бути подані електронні виписки/реєстри операцій у PDF/CSV, а для зручності передачі до суду — один архів ZIP з переліком файлів і контрольними цифровими відбитками, який може бути поданий через «Електронний суд» або на електронному носії, що забезпечує відтворювану перевірку. Суд наводить ці приклади не як обов`язковий стандарт доведення, а лише як ілюстрацію об`єктивної можливості існування та надання перевірюваних електронних доказів у межах дистанційної моделі кредитування.

У зв`язку з наведеним суд виходить із того, що проценти, комісії та інші платежі, які становлять винагороду кредитодавця, можуть бути стягнуті лише за умови доведеності належного переддоговірного інформування, належного укладення договору, передання споживачу примірника договору з додатками у встановлений законом спосіб, а також за наявності прозорого, поелементного і перевірюваного розрахунку.

IV. ОЦІНКА СУДУ.

Суд враховує, що перевірка вимог про стягнення заборгованості за споживчим кредитом передбачає послідовне з`ясування трьох взаємопов`язаних питань: які саме обставини входять до предмета доказування, чому ці обставини мають істотне значення для захисту прав споживача та якими доказами вони повинні підтверджуватися відповідно до законодавства про споживче кредитування та діяльність професійних кредиторів.
Суд виходить із того, що справа про стягнення заборгованості за споживчим кредитом не може розглядатися відокремлено від усієї процедури споживчого кредитування у конкретній справі. Заявлена до стягнення сума є лише кінцевим результатом попередніх юридично значущих дій кредитодавця: належного інформування споживача, визначення індивідуальних умов кредиту, оформлення приєднання, фактичного надання кредитних коштів, супроводу договору, фіксації прострочення та формування прозорого розрахунку. Тому суд перевіряє не тільки арифметичний підсумок вимог, а й доведеність кожної істотної ланки, від переддоговірного інформування до розрахунку боргу, без якої заявлений борг не може вважатися належно підтвердженим.
Суд виходить із того, що у сфері споживчого кредитування усвідомлена згода споживача є ключовою умовою правомірності покладення на нього грошового зобов`язання, що узгоджується з підходами Суду Європейського Союзу та Європейського суду з прав людини, які вимагають реальної поінформованості особи про економічні наслідки прийнятого рішення. Така згода не презюмується з факту підписання документів і підлягає перевірці судом за сукупністю об`єктивних критеріїв, зокрема: видимості ризику до приєднання, індивідуалізації умов, часової узгодженості документів, належного підтвердження волевиявлення, прозорості механізму формування боргу та передбачуваності його наслідків. За відсутності доведеності цих критеріїв суд не має підстав вважати, що споживач надав усвідомлену згоду на відповідні фінансові наслідки.
Суд враховує, що діяльність із надання споживчих кредитів є професійною та регульованою діяльністю на ринку фінансових послуг. Відповідно до Законів України «Про споживче кредитування», «Про фінансові послуги та фінансові компанії», «Про організацію формування та обігу кредитних історій», «Про банки і банківську діяльність», Постанови Правління Національного банку України від 11.06.2018 № 64 «Про затвердження Положення про організацію системи управління ризиками в банках України та банківських групах», Положення про авторизацію надавачів фінансових послуг та умови провадження ними діяльності з надання фінансових послуг, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29.12.2023 № 199, Постанови Правління Національного банку України від 30.06.2016 № 351 «Про затвердження Положення про визначення банками України розміру кредитного ризику за активними банківськими операціями» та інших нормативно-правових актів Національного банку України щодо управління ризиками, обліку операцій та зберігання інформації, професійний кредитор зобов`язаний формувати, вести та зберігати кредитну документацію (справу/досьє) щодо кожного кредитного зобов`язання. Такий обов`язок є імперативним та становить невід`ємну складову належної та добросовісної підприємницької практики на ринку споживчого кредитування. Кредитна справа (досьє) може вестися у паперовій або електронній формі залежно від організації діяльності кредитора, однак незалежно від форми ведення вона повинна забезпечувати можливість перевірки всіх істотних етапів кредитних правовідносин, зокрема ідентифікації споживача, оцінки його кредитоспроможності, укладення договору, фактичного отримання кредитних коштів, належності платіжного засобу позичальнику, обліку заборгованості, управління кредитним ризиком, супроводження кредитного активу та подальшого відступлення права вимоги. Відомості щодо фактичного отримання споживачем кредитних коштів є складовою такої кредитної справи/досьє та повинні існувати незалежно від виникнення судового спору. За таких умов суд оцінює докази, що походять із кредитної справи/досьє або повинні були бути сформовані та збережені у її складі. Водночас судовий розгляд не призначений для створення, доповнення чи формування тих складових кредитної справи (досьє), які професійний кредитор був зобов`язаний сформувати та зберігати під час здійснення своєї господарської діяльності. Саме по собі посилання на відсутність таких відомостей, необхідність їх додаткового отримання або неможливість їх подання до суду не узгоджується з моделлю належної та добросовісної підприємницької практики професійного кредитора, для якого формування та ведення кредитної справи/досьє є імперативним обов`язком, а не дією, що здійснюється лише у зв`язку з виникненням судового спору.
Відсутність у кредитора відомостей, які за своєю природою повинні міститися у кредитній справі/досьє, не може розглядатися як звичайний процесуальний недолік, що усувається шляхом звернення до суду. 
Суд не може використовуватися як інструмент формування кредитної справи (досьє), усунення недоліків її ведення або отримання відомостей, які професійний кредитор був зобов`язаний мати та зберігати у межах своєї звичайної господарської діяльності. Протилежний підхід фактично означав би перекладення на суд частини функцій професійного кредитора та використання судового механізму як елемента процесу кредитування, управління кредитним ризиком і документального супроводження кредитного активу, що не належить до компетенції суду.
Кваліфікація правовідносин.

Суд кваліфікує спірні правовідносини як споживче кредитування.

За матеріалами справи це не разовий споживчий кредит, а кредитна лінія на картковому рахунку з можливістю багаторазового використання коштів у межах встановленого ліміту. Це випливає із заяви, паспорта споживчого кредиту, довідки про зміну кредитного ліміту та виписки руху коштів.

Ознак мікрокредиту суд не встановив, оскільки сума первісного ліміту становила 19308 грн., а надалі ліміт змінювався до 35074 грн. та 40000 грн.

Суд застосовує антиказуїстичний тест: формула позивача про те, що банк «надав кредит» або «надав можливість користуватися коштами», сама по собі не доводить ані обсяг фактично використаних кредитних коштів, ані розмір непогашеного тіла, ані правомірність процентів. Для стягнення потрібні перевірювані дані про кожну істотну ланку кредитування.

Переддоговірне інформування.

Позивач подав паспорт споживчого кредиту від 03.08.2020 із графічними підписами відповідача та працівника банку. У паспорті зазначені тип кредиту, сума, строк, процентна ставка, орієнтовна вартість кредиту та порядок погашення. Тому факт наявності паспорта споживчого кредиту суд вважає доведеним.

Водночас паспорт споживчого кредиту сам по собі не замінює повного доказування подальших змін кредитного ліміту, фактичної видачі коштів, післяукладеного інформування та поелементного розрахунку.

Оцінка кредитоспроможності.

Публічна пропозиція банку передбачає, що банк може надавати споживчий кредит після аналізу, відповідно до процедур банку, та після отримання документів і відомостей для оцінки фінансового стану та кредитоспроможності клієнта.

Проте матеріали справи не містять документів, які підтверджують фактичне проведення оцінки кредитоспроможності саме ОСОБА_1 до встановлення кредитного ліміту 03.08.2020 та перед подальшими збільшеннями ліміту.

Отже, ланка оцінки кредитоспроможності — не доведена.

Індивідуальна оферта та істотні умови.

Заява від 03.08.2020 та паспорт споживчого кредиту містять істотні умови первісного кредитування: вид кредиту, суму ліміту, строк, процентну ставку, дату платежу та загальну інформацію про порядок користування кредитом.

Тому щодо первісного приєднання на 19308 грн. наявність письмової форми індивідуальних умов суд вважає доведеною.

Водночас щодо подальших змін ліміту до 22300 грн., 23300 грн., 28300 грн., 36300 грн., 40000 грн., 30074 грн. та 35074 грн. позивач подав лише довідку про зміну ліміту. Матеріали справи не містять доказів направлення відповідачу коротких текстових повідомлень про кожну зміну ліміту, доказів їх доставки, змісту цих повідомлень, часу отримання та доказів вчинення відповідачем першої платіжної операції саме після отримання відповідного повідомлення.

Отже, первісні індивідуальні умови на 19308 грн. — доведені письмовою заявою та паспортом; належне погодження подальших змін ліміту — не доведено.

Належний акцепт.

У заяві та паспорті споживчого кредиту наявні графічні підписи відповідача. Тому факт підписання паперової заяви та паспорта суд вважає доведеним.

Разом з тим у частині дистанційного обслуговування, зміни кредитного ліміту та подальшого електронного інформування позивач не подав службових записів банку про події прийняття умов, підтвердження, відправлення та доставку повідомлень.

Отже, акцепт первісної заяви — доведений графічним підписом; акцепт подальших змін ліміту через дистанційні канали — не доведений.

Службові записи про події прийняття умов, підтвердження та доставку повідомлень.

Матеріали справи не містять службових записів банку про події прийняття умов, підтвердження операцій, відправлення коротких текстових повідомлень, їх доставку відповідачу, вхід у систему дистанційного обслуговування, підтвердження зміни ліміту або ознайомлення з новими умовами.

Ця ланка — не доведена.

Фіксація редакції документів, показаних до приєднання.

Позивач подав публічну пропозицію в редакції, що діє з 12.06.2019. Ця редакція формально передує даті заяви 03.08.2020.

Однак матеріали справи не містять доказів, що саме ця редакція була надана відповідачу до підписання заяви, не містять підтвердження вручення примірника договору з усіма додатками, не містять даних про час і спосіб ознайомлення відповідача з повним текстом публічної пропозиції, тарифами та умовами кредитної лінії.

Отже, формальна чинність редакції на дату приєднання встановлена; фактичне доведення показу або вручення відповідачу повного комплекту умов — не встановлено.

Фактична видача кредиту та рух коштів.

Виписка містить значний масив операцій, у тому числі перекази коштів, операції купівлі, внесення готівки, погашення процентів, нарахування процентів і рекласифікації заборгованості. Це підтверджує рух коштів за рахунками відповідача.

Однак для стягнення тіла кредиту за кредитною лінією недостатньо встановити загальний рух коштів. Позивач повинен довести, які саме операції є використанням кредитних коштів, які операції здійснені за рахунок власних коштів відповідача, яка сума кредитного тіла сформувалася після кожної операції, які погашення зменшували тіло кредиту, а які — проценти.

Подана виписка не містить зрозумілого для суду поопераційного підсумку залишку тіла кредиту після кожної операції та не відокремлює у зручний для перевірки спосіб власні кошти відповідача від кредитних коштів банку.

Отже, факт руху коштів — доведений; розмір непогашеного тіла кредиту 34979 грн. 50 коп. саме як результат перевірюваної послідовності кредитних зарахувань і погашень — не доведений.

Автентичність виписок та змішування операцій.

Подана виписка має вигляд банківського документа, проте вона містить змішаний рух за різними рахунками і різними видами операцій: купівлі, перекази, внесення коштів, зняття готівки, погашення процентів, нарахування процентів, рекласифікації.

За таких умов суд не може механічно ототожнити підсумкову цифру 34979 грн. 50 коп. із доведеним тілом кредиту без окремої таблиці, яка показує кожне використання кредитного ліміту, кожне погашення, черговість зарахування платежів та залишок після кожної операції.

Ця ланка доведена лише в частині наявності банківської виписки, але не доведена в частині прозорого відокремлення кредитних коштів від інших операцій.

Післяукладене інформування.

Матеріали справи не містять доказів регулярного надання відповідачу інформації про стан заборгованості, розмір платежів, зміну ліміту, строки погашення, суму процентів та наслідки прострочення після укладення договору.

Положення публічної пропозиції про можливість інформування через різні канали зв`язку не є доказом того, що конкретні повідомлення були фактично надіслані та отримані відповідачем.

Отже, післяукладене інформування — не доведено.

Прострочення та дострокова вимога.

Позивач подав письмову вимогу від 05.06.2024. У ній банк зазначив про наявність кредитного договору, невиконання відповідачем зобов`язань і вимогу про погашення заборгованості.

Разом з тим матеріали справи не містять доказів фактичного вручення цієї вимоги відповідачу. Реєстр поштових відправлень і опис вкладення підтверджують формування та відправлення кореспонденції, однак доказ одержання відповідачем письмової вимоги — не встановлено.

Отже, факт складання та направлення вимоги — доведений; факт отримання відповідачем вимоги та початок перебігу строку за ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» — не доведений.

Поелементний розрахунок.

Позивач подав розрахунок із підсумковим значенням заборгованості. У розрахунку наведено загальну суму тіла кредиту 34979 грн. 50 коп. і процентів 23751 грн. 38 коп.

Однак цей розрахунок не дає суду можливості самостійно перевірити:
кожне кредитне використання;
кожне погашення;
черговість зарахування платежів;
залишок тіла кредиту після кожної операції;
періоди нарахування процентів;
формулу нарахування процентів;
дату виникнення прострочення за кожним платежем;
зв`язок між змінами кредитного ліміту та подальшим розміром боргу.

Отже, поелементний і перевірюваний розрахунок — не доведений.

Контроль електронної моделі доказування.

Позивач подав документи через електронний спосіб звернення до суду. Однак саме подання документів через «Електронний суд» не перетворює паперові копії або скановані зображення на первинні електронні докази.

Матеріали справи містять паперову заяву та паперовий паспорт споживчого кредиту з графічними підписами. Водночас щодо дистанційного обслуговування, зміни кредитного ліміту, направлення повідомлень, підтвердження згоди та післяукладеного інформування позивач не подав первинних цифрових даних: службових записів про події, часу відправлення та доставки повідомлень, технічних параметрів підтвердження, збережених редакцій документів із датою, номером редакції та контрольним цифровим відбитком.

Тому електронна модель доказування в частині зміни лімітів, повідомлень і подальшого супроводу договору — не доведена.

Доводи позивача та їх оцінка.

Позивач доводить, що між сторонами укладено кредитний договір № 2001650952201 від 03.08.2020. Суд приймає цей довід у частині факту підписання заяви на приєднання та паспорта споживчого кредиту.

Позивач доводить, що відповідачу встановлено кредитний ліміт 19308 грн., який надалі збільшено до 35074 грн. Суд приймає цей довід лише в частині наявності довідки банку про зміну ліміту. Водночас суд не встановив належних доказів повідомлення відповідача про кожну зміну ліміту, доставки таких повідомлень та підтвердження згоди відповідача на ці зміни.

Позивач доводить, що відповідач користувався кредитними коштами. Суд приймає цей довід у частині наявності руху коштів по рахунках. Водночас суд не встановив належного розмежування кредитних коштів і власних коштів відповідача, а також не встановив прозорого залишку тіла кредиту після кожної операції.

Позивач доводить, що станом на 04.06.2024 заборгованість становить 58730 грн. 88 коп. Суд не приймає цей довід як доведений, оскільки поданий розрахунок має підсумковий характер і не дозволяє перевірити заявлену суму за кожним елементом.

Позивач доводить, що направив відповідачу письмову вимогу. Суд приймає цей довід у частині складання та направлення вимоги. Водночас суд не встановив доказів її отримання відповідачем.

Позивач доводить, що строки позовної давності дотримані. Оскільки суд відмовляє у позові через недоведеність заявленого розміру заборгованості та ключових ланок доказування, питання позовної давності не є самостійною підставою для результату справи.

Доводи відповідача та їх оцінка.

Доводи відповідача — не встановлено.
Процесуальна пасивність відповідача не звільняє позивача від обов`язку довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Межа усвідомленої згоди споживача.

Суд виходить із того, що межа усвідомленої згоди споживача є одночасно межею допустимого стягнення.

Первісна межа, яку можна встановити з підписаних паперових документів, — це кредитна лінія 19308 грн., строк 12 місяців і процентна ставка 47,88 % річних. Проте навіть ця межа не означає автоматичного стягнення всієї заявленої суми, якщо позивач не довів фактичний залишок тіла кредиту та законність процентів.

Подальше збільшення ліміту до 22300 грн., 23300 грн., 28300 грн., 36300 грн., 40000 грн., 30074 грн. і 35074 грн. могло створити для споживача істотно більший економічний ризик. Такий ризик мав бути зроблений видимим для відповідача до або під час кожної зміни ліміту.

Ризик стає видимим не тоді, коли його описали у загальних умовах банку, а тоді, коли його неможливо не побачити конкретному споживачу в конкретний момент прийняття відповідного фінансового рішення.

Матеріали справи не містять доказів, що відповідач отримав персональне, зрозуміле та перевірюване повідомлення про кожне збільшення ліміту і про наслідки такого збільшення.

Тому суд не має підстав покладати на відповідача ризик недоведеності цих змін.

V. ВИСНОВКИ.

Інститут споживчого кредитування має суспільну вагу, оскільки забезпечує доступ громадян до фінансових послуг і водночас впливає на довіру до фінансової системи та порядок на ринку фінансових послуг. Саме тому захист споживача у кредитних правовідносинах суд розглядає як складову публічного порядку: держава встановила для фінансових установ як професійних кредиторів підвищені вимоги прозорості, відповідального надання кредиту та перевірності нарахувань, бо для них кредитування є підприємницькою практикою. У цьому значенні “публічний порядок” означає не абстрактну категорію, а вимогу забезпечити дію обов`язкових правил поведінки професійного кредитодавця на ринку фінансових послуг, встановлених законом для захисту слабшої сторони та для підтримання фінансового порядку. У такій моделі професійний кредитор зобов`язаний дотримуватися не окремих зручних положень, а законодавства про споживче кредитування у його цілісності, підтверджуючи це належними доказами. Тому суд не погоджується з формулою, за якою “наявність підсумкової суми боргу сама по собі автоматично означає стягнення всіх нарахувань”, а перевіряє, чи кредитодавець виконав обов`язкові вимоги, спрямовані на прозорість умов і реальну поінформованість споживача. Якщо позивач не довів виконання таких вимог або не надав перевірного розрахунку, суд має підстави відмовити у позові повністю чи частково навіть без заяв слабшої сторони, оскільки рішення у таких справах впливає не лише на приватний інтерес сторін, а й на суспільний інтерес у підтриманні фінансового порядку та недопущенні практик, що підривають довіру до ринку фінансових послуг.

Вимога надати докази виконання кредитодавцем обов`язкових правил споживчого кредитування не є надмірним стандартом і не створює для фінансової установи непропорційного тягаря доказування. Професійний кредитор сам обирає масову модель укладення та супроводу договорів, формує умови продукту, організовує процедури приєднання, ідентифікації клієнта, доведення інформації, надсилання примірника договору та повідомлень, а також веде облік операцій і нарахувань. Саме тому він об`єктивно зобов`язаний мати і зберігати первинні дані, які підтверджують виконання цих процедур у конкретній справі, і саме ці дані становлять звичайний зміст його ділової організації та внутрішнього контролю. За відсутності таких доказів суд не може підміняти їх припущеннями, оскільки це означало б перекласти ризик недокументованої підприємницької практики на споживача та легалізувати нарахування, перевірюваність яких не забезпечена.

Суд враховує, що у матеріалах справи наявні підписані відповідачем заява на приєднання та паспорт споживчого кредиту, у яких зазначено первісний кредитний ліміт 19308 грн. Разом з тим сама наявність погодженого ліміту ще не означає автоматичного виникнення та доведеності боргу саме у такому розмірі. Кредитний ліміт є лише максимально можливою межею користування коштами, тоді як предметом доказування у справі є фактичний і перевірюваний розмір непогашеного тіла кредиту після всіх операцій використання, погашення, перерозподілу платежів та нарахувань.

Подана виписка підтверджує рух коштів, однак містить змішані операції: використання коштів, внесення власних коштів, погашення процентів, перекази, операції купівлі, зняття готівки, нарахування процентів та рекласифікації заборгованості. За такої структури руху коштів суд не може визначити, яка саме частина заявленої суми є непогашеним тілом кредиту, а яка сформована внаслідок внутрішнього перерозподілу платежів, нарахувань або інших банківських операцій.

Позивач не подав поопераційного та перевірюваного розрахунку залишку тіла кредиту після кожної операції, не розмежував кредитні та власні кошти відповідача, не показав черговість зарахування платежів і не надав можливості перевірити формування підсумкової суми 34979 грн. 50 коп. саме як непогашеного кредитного тіла.

За таких умов суд позбавлений можливості встановити навіть той розмір фактично неповернутих кредитних коштів, який міг існувати в межах первісного ліміту 19308 грн., оскільки сам факт існування ліміту не тотожний доведеності фактичної заборгованості у відповідному розмірі.

Суд також враховує, що спір виник у межах тривалих правовідносин кредитної лінії зі зміною ліміту, постійним рухом коштів і численними операціями протягом кількох років. За такої моделі кредитування саме професійний кредитодавець зобов`язаний надати суду прозору та перевірювану фінансову картину формування боргу. Натомість наданий розрахунок має підсумковий характер і не дозволяє суду відокремити доведені складові боргу від недоведених.

Оскільки позивач не довів належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами повний і перевірюваний механізм формування заявленої заборгованості, суд не має правових підстав для стягнення ані заявленої суми загалом, ані навіть суми первісного кредитного ліміту.

Відмова у позові з підстав недоведеності заявлених вимог не позбавляє позивача права звернутися до суду з іншими вимогами або з вимогами, що ґрунтуються на належних і перевірюваних доказах, за інший предмет або іншу підставу позову, без порушення принципу остаточності судового рішення.
VI. СУДОВІ ВИТРАТИ

Позивач сплатив судовий збір у сумі 2422 грн. 40 коп.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови у позові судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 6, ч. 2 ст. 627, ч. 3 ст. 1054 ЦК України, ст. 2, 3, 8–11, 13, 16, 21 Закону України «Про споживче кредитування», ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 415 Угоди про асоціацію Україна — ЄС, ст. 12, 13, 76–81, 89, 141, 263–265, 274–279 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 58730 грн. 88 коп., з яких: 34979 грн. 50 коп. — заборгованість за кредитом; 23751 грн. 38 коп. — заборгованість за процентами — відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору залишити за позивачем.

Заочне рішення може бути переглянуте Харківським районним судом Харківської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня закінчення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, а у разі подання такої заяви — протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали суду про залишення заяви без задоволення.
Позивач: АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК», код ЄДРПОУ 14282829, місцезнаходження: вул. Андріївська, буд. 4, м. Київ, 04070, 
.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 .

Суддя:        І.Е.Бондаренко