УХВАЛА

16 червня 2026 року 
м. Київ

справа №320/10760/25
адміністративне провадження № К/990/20156/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Васильєвої І.А.,
суддів: Шишова О.О.,  Яковенка М.М., 
перевіривши касаційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 21.07.2025 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2026 у справі №320/10760/25 за адміністративним позовом Приватно-орендної агрофірми «Україна» до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

УСТАНОВИВ:
В березні 2025 року Приватно-орендна агрофірма «Україна» звернулась до Київського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Київській області, в якому просила суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 14.02.2025 №0054152406, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів за штрафними (фінансовими) санкціями, пені з податку на доходи фізичних осіб (далі ПДФО) на суму 2 151 394,37 грн, а також №0054122406, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податків та зборів за штрафними (фінансовими) санкціями, пені з військового збору на суму 173 889,49 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що нові податкові повідомлення-рішення ґрунтуються на тому самому акті перевірки від 25.09.2024 року і охоплюють той самий період та ті ж самі порушення, що вже стали підставою для прийняття податкових повідомлень-рішень від 04.11.2024, за якими позивачем було виконано свої податкові зобов`язання.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 21.07.2025, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2026 року позов задоволено.
До Верховного Суду 04.05.2026 вдруге надійшла касаційна скарга Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 21.07.2025 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2026 у справі № 320/10760/25. Попередньо подану касаційну повернуто ухвалою суду від 15.04.2026, внаслідок не викладення передбачених частиною 4 статті 328 КАС України підстав для оскарження судових рішень в касаційному порядку.
Ухвалою Верховного Суду від 25.05.2026 касаційну скаргу залишено без руху, установлено скаржнику десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, шляхом надання обґрунтованого клопотання про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, вказавши інші поважні підстави його пропуску, а також викладення належним чином підстав касаційного оскарження.
На виконання вимог вказаної ухвали контролюючим органом надіслано заяву про усунення недоліків, уточнено підстави касаційного оскарження, заявлено клопотання про поновлення строку касаційного оскарження.
Податковим органом вчинено посилання на пункти 1, 4 частини 4 статті 328, пункт 1 частини 2 статті 353 КАС України, вказано, що у цій справі судами попередніх інстанцій порушено вимоги ст. 9, ст.ст. 72-78, ст. 90, ст. 246 КАС України, а саме: 
- неповно з`ясовано обставини, що мають значення для вирішення справи; 
- не доведено обставин, що мають значення для справи, які суди попередніх інстанції визнали встановленими;
- не досліджено наявні у справі докази, не проаналізовано зміст податкових повідомлень- рішень від 14.02.2025 №0054122406, №0054152406, а лише наголошено на формальних недоліках;
- повідомлені контролюючим органом фактичні обставини, які стосуються безпосередньо предмету доказування у межах спірних відносин і мають істотне значення для вирішення даного спору, не були перевірені судами і суми нарахування в оскаржуваних податкових повідомленнях рішення ПДФО та військового збору (надано детальний розрахунок отримали належної правової оцінки.
Скаржником зауважено, що на виконання вимог суду першої інстанції було надано більш детальний розрахунок нарахованої штрафної санкції та пені, де було чітко зазначено дату нарахування зобов`язань, дату перерахування до бюджету позивачем коштів, борг позивача на момент сплати, кількість днів прострочення, відсоток штрафної санкції (25% , відповідно до п. 125 прим.1 2, ст. 125 ПКУ), сума штрафної санкції та пені (відповідно до пп.129.1.4 п. 129.1 ст. 129 ПКУ). Однак, судом першої інстанції взагалі не надано правову оцінку наданому відповідачем розрахунку, а судом апеляційної інстанції залишено поза увагою, його наявність та правомірність що призвело до необґрунтованих висновків суду першої та апеляційної інстанції
Скаржником зазначено окремі дефекти форми рішення контролюючого органу не повинні сприйматися як безумовні підстави для висновку щодо протиправності спірного рішення і, як наслідок, про його скасування. Якщо спірне рішення прийняте контролюючим органом у межах своєї компетенції та з його змісту можна чітко встановити зміст цього рішення (зокрема, порушення законодавства, за які застосовуються відповідні санкції, та розмір останніх), таке рішення може бути визнане судом правомірним навіть у разі, коли не дотримано окремих елементів. Технічні помилки не є істотними недоліками форми оскаржуваного податкового повідомлення рішення. При цьому скаржником вчинено посилання на постанови Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №820/2300/18, від 30.04.2020 у справі №810/384/16, від 17.03.2020 у справі №808/4140/15, від 25.01.2019 у справі №812/1112/16, від 23.11.2023 у справі №815/3358/15.
Також податковим органом вчинено посилання на постанову Верховного Суду від 29.11.2023 у справі №640/8338/21, зазначено, що у будь якому випадку порушення строку направлення податкового повідомлення-рішення, жодним чином не впливає на його законність та не звільняє Позивача від відповідальності передбаченої нормами чинного законодавства.
Верховний Суд зауважує, що контролюючим органом не доведено подібність правовідносин у справах, не взято до уваги, що судові рішення суду касаційної інстанції ґрунтуються на конкретних фактичних обставинах справи, які залежать від їх повноти, характеру, об`єктивності, юридичного значення. Посилання на постанови Верховного Суду у скарзі зроблено без аналізу та врахування обставин справ, за яких суд касаційної інстанції зробив ці висновки, які стосуються здебільшого оцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів.
Разом з тим, як встановлено з Єдиного державного реєстру судових рішень, суд апеляційної інстанції дійшов висновків про неправомірність прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, оскільки у відповідності до розрахунку штрафних санкцій податковим органом зазначено про розмір штрафу у 25%, але не вказано від якої суми ПДФО обраховано штрафну санкцію у розмірі 2059331,78 грн та пеню в сумі 92062,59 грн; не зазначено від якої суми військового збору обраховано штрафну санкцію у розмірі 169640,84 грн і пеню в розмірі 4248,65 грн, що за висновками судів свідчить про те, що такі податкові повідомлення-рішення не відповідають вимогам пп. 58.1.1 ст. 58 ПК України, оскільки у податковому повідомленні-рішенні зазначається або додається до нього детальний розрахунок податкового зобов`язання (за наявності) та штрафних фінансових санкцій, який останні не містять.
До того ж, судами зазначено, що спірними рішеннями на позивача накладено штрафні санкції та пеню за несвоєчасну сплату ПДФО та військового збору за період із 27.05.2022 по 31.12.2023, тобто за ті ж самі порушення та ті ж періоди, що вказані у податкових повідомленнях-рішеннях №475302406 від 04.11.2024 та №475312406 від 04.11.2024. Разом з тим, позивачем було здійснено сплату грошових зобов`язань, визначених у податкових повідомленнях-рішеннях №475302406 від 04.11.2024 та №475312406 від 04.11.2024. Зазначені обставини за висновками судів не заперечуються відповідачем, що було підтверджено довідкою про відсутність заборгованості зі сплати податків і зборів станом на 10.02.2025.
Податковим органом такі висновки не спростовано, не обґрунтовано, в чому саме полягало неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, в чому висновку судів суперечать правовим висновкам Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Доводи касаційної скарги зводяться до викладення фактичних обставин справи, посилань на практику Верховного Суду без доведення подібності правовідносин у справах, цитування норм податкового законодавства, висловлення незгоди з наданою судами попередніх інстанцій правовою оцінкою наявних у матеріалах цієї справи доказів у сукупності зі встановленими у справі обставинами, переоцінки доказів, що не є належним викладенням підстав касаційного оскарження.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Верховний Суд зазначає, що у касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням з урахуванням передбачених КАС України підстав для його скасування або зміни (статті 351-354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначається підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина 3 статті 334 КАС України).
Перевіркою змісту поданої у цій справі касаційної скарги встановлено, що у ній не викладені передбачені частиною 4 статті 328 КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.
В обґрунтування клопотання про поновлення строку касаційного оскарження контролюючим органом зазначено, що первинна касаційна скарга у справі №320/10760/25 подана у межах строку на касаційне оскарження та не розглянута по суті; повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Суду; скаржник не зволікав із повторним зверненням до Суду із скаргою; податковим органом сплачено судовий збір. Також скаржником вчинено посилання на практику Верховного Суду щодо поновлення процесуальних строків, зауважено, що повторне звернення з касаційною скаргою відбулося протягом тридцяти календарних днів з дня, коли було повернуто касаційну скаргу, що також свідчить про належне та сумлінне виконання відповідачем процесуальних обов`язків, а також важливість даної справи для відповідача та відсутність з його боку жодних зловживань чи затягувань судового процесу.
Розглянувши дане клопотання, Верховний Суд дійшов висновку, що воно є необґрунтованим, виходячи з наступного.
Відповідно до положень частини 1 статті 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Частиною 2 статті 329 КАС України передбачено, що учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Відповідно до частини 3 статті 329 КАС України строк на подання касаційної скарги також може бути поновлений у разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною 5 статті 333 цього Кодексу.
Касаційну скаргу подано вдруге 04.05.2026, попередню касаційну скаргу повернуто ухвалою Верховного Суду від 15.04.04.2026.
Верховний Суд зазначає, що право на повторне звернення з касаційною скаргою після її повернення не є абсолютним. Вчасна первинна подача касаційної скарги не означає, що після її повернення повторне звернення до суду можливе у будь-який довільний строк, без дотримання часових рамок, встановлених процесуальним законом, оскільки у такому разі порушуватиметься принцип юридичної визначеності. Повернення касаційної скарги не зупиняє та не перериває строк на касаційне оскарження і не дає права скаржнику у будь-який необмежений час після сплину строку касаційного оскарження реалізовувати право на оскарження судового рішення повторно.
Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, щодо форми і змісту касаційної скарги. Частиною 1 статті 45 КАС України регламентовано, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.
Колегія суддів, не заперечуючи проти права на повторне звернення з касаційною скаргою після її повернення, вважає, що таке право не є абсолютним. Це обґрунтовується змістом частини 8 статті 169 КАС України, відповідно до якої скаржник має право на повторне звернення з касаційною скаргою, якщо будуть усунуті недоліки касаційної скарги, які стали підставою для повернення вперше поданої касаційної скарги і таке звернення відбувається без зайвих зволікань. Також скаржник повинен довести, що повернення вперше поданої касаційної скарги відбулося з причин, які не залежали від особи, яка оскаржує судові рішення.
Водночас приведення касаційної скарги у відповідність з вимогами КАС України, в тому числі щодо належного викладення підстав для касаційного оскарження судових рішень, є процесуальним обов`язком сторони, яка не погоджується з судовими рішеннями, і для його виконання процесуальний закон встановлює достатній строк - тридцять днів з дня складення повного тексту оскаржуваного судового рішення (з дня отримання копії судового рішення).
Разом з цим, Верховний Суд зауважує, що підставою для повернення попередньої касаційної скарги стало недотримання скаржником вимог статей 328, 330 КАС України щодо належного викладення підстав касаційного оскарження, тобто, саме проявлений контролюючим органом підхід до оформлення касаційної скарги став причиною для її повернення.
Уточнена касаційна скарга є подібною до попередньої та не усуває раніше встановлених недоліків.
Разом з тим, у скаржника було достатньо часу для приведення своєї касаційної скарги у відповідність із вимогами КАС України, проте, звертаючись повторно до суду з касаційною скаргою, скаржник не усунув недоліків, які стали підставою для повернення попередньої касаційної скарги.
Слід зауважити, що приведення касаційної скарги у відповідність з вимогами КАС України в частині належного викладення підстав для касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України, та сплати судового збору є процесуальним обов`язком сторони, яка не погоджується з судовими рішеннями.
Недотримання особою вимог процесуальних норм щодо форми та змісту касаційної скарги за загальним правилом не є підставою для поновлення строку на касаційне оскарження. Це правило ще в більшій мірі стосується суб`єкта владних повноважень, щодо якого презюмується, що в його розпорядженні є достатньо засобів, зокрема організаційного характеру, для виконання покладених завдань.
Невиконання відповідачем вимог процесуального закону щодо належного оформлення касаційної скарги, та як наслідок, повернення заявнику касаційної скарги не належать до об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру, які можуть зумовити перегляд остаточного і обов`язкового судового рішення після закінчення строку його касаційного оскарження, а відтак не свідчить про наявність поважних підстав для поновлення цього строку.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Аналіз положень статей 5, 13, 328, 329 КАС України дозволяє дійти висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку, яке повинно бути реалізовано у встановлений вказаним кодексом строк.
Підстави пропуску строку касаційного оскарження можуть бути визнані поважними, а строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з дійсно непереборними та об`єктивними перешкодами, істотними труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений процесуальним законом строк подання касаційної скарги.
Відповідач, що діє від імені держави, як суб`єкт владних повноважень, не може та не повинен намагатись отримати вигоду від організаційних складнощів, які склались у нього на поточний день, шляхом уникнення або зволікання виконання ним своїх процесуальних обов`язків, в тому числі і щодо вчасного подання касаційної скарги. Законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.
Отже, тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення в касаційному порядку у строк встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку касаційного оскарження з поважних причин.
З урахуванням вищевикладеного, Верховний Суд дійшов висновку, що скаржником не обґрунтовано належними доводами зволікання з повторним поданням касаційної скарги, не наведено поважних підстав для поновлення пропущеного строку касаційного оскарження.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження, визнані судом неповажними.
Відповідно до вищенаведеного, керуючись статтями 328, 329, 330, 332, 333, 355, 359 КАС України,
УХВАЛИВ:
Визнати неповажними причини пропуску строку касаційного оскарження та відмовити у задоволенні клопотання Головного управління ДПС у Київській області про поновлення строку касаційного оскарження рішення Київського окружного адміністративного суду від 21.07.2025 та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2026 у справі №320/10760/25.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 21.07.2025 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2026 у справі №320/10760/25.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді	І.А. Васильєва О.О. Шишов   М.М. Яковенко