Справа № 204/1723/26
Провадження № 2/204/2415/26 

ЧЕЧЕЛІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА

РІШЕННЯ
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
04 червня 2026 року Чечелівський районний суд міста Дніпра у складі: 
головуючої       судді Токар Н.В.,
за участю секретаря     Павлюк Д.В., 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду у м.Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М.Макарова» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,–

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернулась до Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова», в якій просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 47 630,88 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 24.03.2005 року по 31.07.2024 року перебувала у трудових відносинах із відповідачем, після чого позивача було звільнено 31.07.2024 року за власним бажанням. Однак, остаточний розрахунок у день звільнення із нею проведено не було. Рішенням Чечелівського районного суду міста Дніпра від 18 серпня 2025 року стягнуто з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 160907 гривень 00 копійок. До цього часу виконано рішення не було, тому, позивач вважає, що має право на середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. За розрахунком позивача, її середньоденна заробітна плата складає 360,84 грн.; кількість робочих днів за час затримки розрахунку за період з 01.08.2024 року (що не перевищує 6 місяців) становить 132 днів; відтак сума середнього заробітку за час затримки розрахунку (132 дні х 360,84 грн.) складає 47 630,88 грн., які позивач і просила стягнути з відповідача на свою користь.
Ухвалою Чечелівського районного суду міста Дніпра від 17 березня 2026 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
З урахуванням вимог ст.ст.19,274,276,277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; особи, які беруть участь у справі, не викликались.
Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.
Суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
07 квітня 2026 року через систему «Електронний суд» представником відповідача – Гряник О.О. було подано на адресу суду відзив на позовну заяву, згідно якого представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовної заяви, посилаючись на наступне. Причиною несвоєчасної виплати є факт наявності обставин, що істотно ускладнюють своєчасну виплату грошових коштів, а саме той факт, що Державне підприємство «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» перебувало та перебуває і зараз в тяжкому економічному стані, що спричинено фінансовою кризою в країні, розірвання контрактів з Російською Федерацією, які складали питому вагу в загальній кількості, великі фінансові збитки. Відповідач просить врахувати ситуацію, яка склалася внаслідок війни, і поставила підприємство на межу виживання та звертає увагу, що на протязі 2019-2025 рр. підприємство працює в одноденному режимі роботи. Наявна заборгованість по заробітній платі перед робітниками підприємства з травня 2021 року та станом на 01.06.2025 року складає понад 482 млн. (без податків) гривень, відсутність обігових коштів, одноденний режим роботи на протязі 2019-2025 років. Виходячи із зазначеного, просить відмовити у задоволенні позовних вимог, а у разі наявності підстав для задоволення позовних вимог – зменшити розмір середнього заробітку.
Суд, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступне. 
У рішенні Чечелівського районного суду міста Дніпра від 18 серпня 2025 року у цивільній справі №204/6163/25 встановлено, що ОСОБА_1 з 24 березня 2005 року перебувала у трудових відносинах з ДП «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М.Макарова» та 31 липня 2024 року позивача була звільнена згідно ч.3 ст.38 КЗпП України за власним бажанням. Рішення суду набрало законної сили 18.09.2025 року (а.с.5-6).
Згідно зі ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як зазначає позивач, із нею не був проведений остаточний розрахунок при звільненні та не виплачено заробітну плату, у зв`язку із чим, ОСОБА_1 звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Чечелівського районного суду міста Дніпра від 18 серпня 2025 року у цивільній справі №204/6163/25 позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено та стягнуто з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 160907 (сто шістдесят тисяч дев`ятсот сім) гривень 00 копійок (а.с.5-6).
Позивач стверджує та не заперечується відповідачем у відзиві на позовну заяву, що станом на момент звернення позивача до суду із зазначеною позовною заявою, проведено остаточний розрахунок із позивачем не було. Відповідне підтверджується довідкою форми Ок-5 виданою Пенсійним фондом України на ім`я ОСОБА_1 (8-9).
Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
У частині 1 статті 116 КЗпП України, зазначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Однак, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок станом на момент розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Зі змісту наведеної норми Велика Палата виснувала, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.
У позовній заяві позивач просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2024 року (робочий день наступний після звільнення) за 132 дні, власноруч розрахувавши суму в розмірі 47 630,88 грн. (132 дні х 360,84 грн. = 47 630,88 грн.).
Одночасно із цим, суд приводить наступний розрахунок. 
Так, із довідки Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» від 26 березня 2026 року №106/29 наданої відповідачем разом із відзивом на позовну заяву (а.с.26), вбачається, що фактичний заробіток ОСОБА_1 складає: за травень 2024 року 27 відпрацьованих дні – 11 370,93 грн.; за червень 2024 року 2 відпрацьованих дні – 947,05 грн., а всього за 29 днів 12 317,98 грн. 
Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин.
Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).
Розрахунок середньоденної заробітної плати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року №100 складає: 12 317,98 грн. : 29 днів = 424,76 грн.
Визначаючись із кількістю днів затримки розрахунку при звільненні суд враховує, що нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді, при цьому день звільнення працівника та день остаточного проведення з ним розрахунків у цей період не включаються.
Із матеріалів справи вбачається, що до цього часу розрахунок із позивачем проведено не було.
Таким чином, за нормами ст.117 КЗпП, якою законодавець обмежив виплату 6 місяцями, середній заробіток ОСОБА_1 за час затримки розрахунку при звільненні за період: 01.08.2024 року (як попередній день перед повним розрахунком) до 01.02.2025 року (в межах шестимісячного строку) складає із розрахунку: 132 робочі дні х 424,76 грн. (середньоденна заробітна плата) = 56 068,32 грн.
Водночас, суд зазначає, що відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
З урахуванням зазначеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі у сумі 47 630,88 грн. 
Розглядаючи, клопотання представника відповідача про розумне і справедливе зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд звертає увагу, що фактично зміст частини 1 статті 117 КЗпП України із набранням чинності Законом України № 2352-IX не змінився, а лише доповнився формулюванням «але не більше як за шість місяців». Отже, обмеживши з 19 липня 2022 року шестимісячним строком час, за який роботодавець має виплатити працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, законодавець як і в попередній редакції норми частини 1 статті 117 КЗпП України, не передбачав можливості зменшення його розміру. Протилежний підхід був сформований правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду з урахуванням її висновків про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності. У згаданих рішеннях суду касаційної інстанції критерій періоду затримки (прострочення) виплати такої заборгованості був лише одним з принаймні чотирьох інших. Разом з тим, такі критерії як: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум; причини тривалості невиплати заборгованості, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні фактично не скасовані та/або змінені, починаючи з 19 липня 2022 року.
Також, суд звертає увагу на те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України (подібні правові висновки Верховний Суд викладав, зокрема, у постановах: від 25 травня 2016 року у справі №6-948цс16, від 03 січня 2018 року у справі №331/2814/16-ц). Сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не може позбавляти працівників права на виплати, що передбачені при їх звільненні.
Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Одночасно із цим, Велика Палата в постанові від 08 жовтня 2025 року в справі №489/6074/23, вважає, що оскільки з прийняттям Закону №2352-IX законодавець обмежив відповідальність за несвоєчасний розрахунок при звільненні шістьма місяцями, то сума стягнення в цій частині не може бути зменшена судом. 
Таким чином, враховуючи розмір простроченої заборгованості, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, який до того ж перепав на час введення в Україні воєнного стану, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, суд вважає, що розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 ЦПК України за період, що не перевищує встановленим ст.117 КЗпП 6 місяцям, є обґрунтованим та співмірним, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.08.2024 року (в межах шестимісячного строку) до 01.02.2025 року за 132 робочі дні (в межах шестимісячного строку встановленого законодавством) в розмірі 47 630,88 грн.
Інші посилання відповідача, зазначені у відзиві, суд не приймає до уваги як такі, що не ґрунтуються на законі. 
Відповідно до частин 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.
Оскільки позовні вимоги майнового характеру про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за які позивачем було сплачено судовий збір, задоволені частково, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 1 192,56 грн.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.12,13,76-82,133,141,259,263-265 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М.Макарова» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні – задовольнити.
Стягнути з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 01.08.2024 року по 01.02.2025 року включно у розмірі 47 630 (сорок сім тисяч шістсот тридцять) грн. 88 (вісімдесят вісім) коп.
Стягнути з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 331 (одна тисяча триста тридцять одна) грн. 20 (двадцять) коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП – НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ),
Відповідач: Державне підприємство «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» (ЄДРПОУ 14308368, місцезнаходження: вул. Криворізька, буд.1, м. Дніпро, 49008) 

Суддя           Н.В. Токар