Справа № 203/6394/24 
Провадження № 2/0203/690/2026 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.05.2026 року        Центральний районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді – Єдаменко С.В.,
при секретарі – Пархоменко А.В.,
за участю представника позивача – адвоката Нестеченка Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення завданої моральної та матеріальної шкоди, –

встановив:

07 листопада 2024 року ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_3 , звернулась до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська (нині – Центральний районний суд міста Дніпра) із позовом до ОСОБА_2 про стягнення завданої моральної та матеріальної шкоди. В обґрунтування позову зазначено, що позивачці на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 . 01 серпня 2024 року сталося залиття її квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Факт залиття квартири підтверджується Актом про залиття від 06 вересня 2024 року, складеного КП «Жилсервіс-5» ДМР. На день обстеження комісією встановлено, що передбачувано залиття відбулося через виток води із сантехсистеми чи побутових приладів квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Власником нерухомого майна квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , є відповідачка ОСОБА_2 . Згідно звіту матеріальні збитки, вчинені внаслідок залиття квартири позивачки, складають 19 130 грн. Також позивачка вказала, що їй завдано моральну шкоду, яка завдана внаслідок залиття належної їй на праві власності квартири, та пов`язана з розладом нормального життя, нервовою напругою та переживаннями, пов`язаними з необхідністю проведення відновлюваного ремонту квартири, витратою часу на проведення обстеження квартири для визначення розміру матеріального збитку, зверненням до суду за захистом порушених прав. Враховуючи вищевикладене позивачка просила суд стягнути з відповідачки на її користь матеріальну шкоду, завдану залиттям квартири, в розмірі 19 130 грн., моральну шкоду в розмірі 25 000 грн. та судові витрати по справі (а.с. а.с. 1 – 8).
Після надходження з відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР відомостей щодо зареєстрованого місця проживання відповідачки-фізичної особи ОСОБА_2 (а.с.72), ухвалою судді від 09 грудня 2024 року було відкрито провадження у справі та на підставі п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України призначено її до розгляду в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з викликом сторін, а також залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог КП «Жилсервіс-5» ДМР (а.с. а.с. 73 – 74).
В судове засідання 14 січня 2025 року сторони по справі не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи належним чином, у зв`язку з чим розгляд справи було відкладено на 04 лютого 2025 року (а.с.79).
В судовому засіданні 04 лютого 2025 року за участю представника позивачки було ухвалено відкласти розгляд справи на 27 лютого 2025 року – для повторного виклику відповідачки та третьої особи (а.с. а.с. 82 – 83).
Судове засідання 27 лютого 2025 року не відбулося через зайнятість судді в іншому провадженні. У зв`язку з чим розгляд справи було перенесено на 19 березня 2025 року (а.с. 90).
Судове засідання 19 березня 2025 року не відбулося через зайнятість судді в іншому провадженні. У зв`язку з чим розгляд справи було перенесено на 22 квітня 2025 року (а.с. 94).
В судове засідання 22 квітня 2025 року з`явився представник позивачки, інші сторони по справі в судове засідання не з`явились, повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи належним чином. В даному засіданні було ухвалено здійснювати розгляд справи в заочному порядку, розпочато розгляд справи по суті, з`ясовано думку щодо позовної заяви, досліджено письмові докази та відеофайл, ухвалено перейти до стадії ухвалення рішення, яке буде проголошено 30 квітня 2025 року (а.с. а.с. 99 – 101).
30 квітня 2025 року було ухвалено заочне рішення про задоволення позовних вимог (а.с. а.с. 105 – 109).
За заявою представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Трофименка В.В. від 14 жовтня 2025 р. (а.с. а.с. 117 – 123) про перегляд заочного рішення ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 10 листопада 2025 року було скасоване заочне рішення від 30 квітня 2025 року та призначено цивільну справу до розгляду в судовому засіданні з викликом представників сторін на 09 грудня 2025 року (а.с. а.с. 139 – 141).
16 грудня 2025 року від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, поданий її представником адвокатом Трофименком В.В., в якому він заперечував проти задоволення позовних вимог з мотивів їх недоведеності. В позовні заяві зазначено, що факт залиття квартири мав місце 28 вересня 2024 року, в той час як на підтвердження цього наданий акт від 06 вересня 2024 року. В самому акті не визначено причини залиття, а лише висловлено припущення про можливі причини. Складений акт не відповідає формі, затверджений Правилам утримання жилих будинків та прибудинкових території, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року за № 927/11207. На підтвердження своїх заперечень представник відповідачки також посилався на практику Верховного Суду в аналогічних справах (а.с. а.с. 153 – 156).
В судове засідання 27 січня 2026 року з`явились представники сторін. Судом було задоволено клопотання представника відповідача про виклик свідка та визнання обов`язковою явки представника третьої особи без самостійних вимог. Розгляд цивільної справи було відкладено на 26 лютого 2026 року (а.с. 160).
В судове засідання 26 лютого 2026 року з`явились представники сторін, відповідачка ОСОБА_2 , а також свідок ОСОБА_4 .
Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити з наведених в позові підстав. Пояснив, що при складанні позовної заяви було допущено помилку щодо дати залиття, оскільки вказана обставина мала місце 01 серпня 2024 року.
Відповідачка та її представник проти задоволення позову заперечували. Відповідачка пояснила, що в акті не визначено причини залиття, а лише висловлено припущення про можливі причини. Вважає що залиття сталося не з її вини.
Свідок ОСОБА_4 пояснив, що фактично проживає в квартирі відповідачки зі своєю дівчиною. В день залиття він працював, у квартирі перебувала його дівчина до якої у двері постукала сусідка та сказала що її заливають і попросила перевірити ванну кімнату після перевірки якої пішла. Після чого прийшов чоловік сусідки який теж попросив оглянути ванну кімнату та кухню після перевірки яких також пішов. Пізніше цього ж дня приїхала бригада, яку викликала сусідка, та оглянули квартиру на предмет залиття після чого також пішли. 05 вересня 2024 року приїхала бригада КП «Жилсервіс-5» ДМР яка також оглянула квартиру на предмет залиття та ніяких слідів не було виявлено.
В судовому засіданні було оголошено перерву до 24 березня 2026 року (а.с. 166).
Судове засідання 24 березня 2026 року не відбулось у зв`язку з перебуванням судді у відрядженні. Розгляд цивільної справи було відкладено на 06 квітня 2026 року (а.с. 170).
В судове засідання 06 квітня 2026 року з`явився лише представник відповідачки. У зв`язку з неявкою інших учасників справи, її розгляд було відкладено на 24 квітня 20206 року (а.с. 176).
В судове засідання 24 квітня 20206 року з`явились представники сторін. За клопотанням представника відповідачки було допитано свідка ОСОБА_5 .
Свідок ОСОБА_5 в судовому засідання пояснила, що проживає в квартирі відповідачки спільно зі свідком ОСОБА_4 . В день залиття свідок мила підлогу та прала речі у пральній машинці. Цього ж дня у двері постукала сусідка та сказала що її заливають і попросила перевірити ванну кімнату після перевірки якої пішла. Після чого прийшов чоловік сусідки який теж попросив оглянути ванну кімнату та кухню після перевірки яких також пішов. Пізніше цього ж дня прийшли два робочих разом із сусідкою та оглянули квартиру на предмет залиття після чого також пішли.
В судовому засіданні 24 квітня 20206 року розгляд цивільної справи було завершено.
Третя особа без самостійних вимог в судові засідання не з`явилася, повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток. (а.с.а.с.75, 80, 85, 91, 95)
Суд, заслухавши думку учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договорами купівлі-продажу від 02 травня 2020 року та 16 вересня 2021 року, а також витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. (а.с.а.с.14-15, 16, 17-18, 19)
01 серпня 2024 року відбулось залиття квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
За фактом залиття вказаної квартири, 29 серпня 2024 року комісією у складі представників виробничої дільниці Центрального району КП «Жилсервіс-5» ДМР майстер ОСОБА_6 , майстер ОСОБА_7 , складений Акт про залиття від 06 вересня 2024 року. (а.с.25-26)
Згідно Акту про залиття встановлено, що при заповненні системи опалення будинку водою, течії на трубопроводі системи центрального опалення, врізках, запірній арматурі або приладах опалення у квартирі АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 не виявлено. Течії на трубопроводах систем водопостачання та водовідведення загального користування не виявлено. Передбачувано залиття відбулося через виток води із сантехсистеми чи побутових приладів квартири АДРЕСА_4 .
Згідно показань свідка ОСОБА_5 вона здійснювала прання в пральній машинці в день залиття квартири позивачки, потім мила підлогу, коли прийшла сусідка знизу і повідомила про залиття квартири. Вказане узгоджується з можливою причиною залиття, зазначеній в акті. При цьому, суд критично оцінює показання свідка в частині того, що жодного протікання з приладів не було, оскільки у разі визнання факту залиття квартири позивачки через виток води із сантехсистеми чи побутових приладів може постати питання про цивільно-правову відповідальність саме зазначеного свідка.
Суд також враховує наданий до матеріалів справи та досліджений в судовому засіданні відеозапис події (а.с. 69), який підтверджує, що факт залиття квартири позивачки дійсно мав місце.
З приводу посилань представника відповідачки на п. 2.3.6. Правил утримання жилих будинків та прибудинкових території, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року за № 927/11207, суд зауважує, що згідно додатку 4 до цих Правил, на який зроблено посилання у вказаному пункті, передбачено форма акту про залиття, аварію, що трапилась на системі центрального опалення, гарячого водопостачання (або холодного водопостачання). Тобто, питання залиття квартир з інших причин вказана форма Правил не стосується.
Так само, суд не погоджується з доводами представника відповідачки про те, що належними доказами на підтвердження позовних вимог мав би бути висновок будівельно-технічної експертизи, оскільки така експертиза можлива для встановлення фактів пошкодження централізованих чи внутрішньо-квартирних систем водопостачання чи водовідведення, дощової каналізації, руйнування огороджувальних конструкцій будівлі, через які можливий вплив атмосферних явищ, а також тривалого впливу води, натомість у разі короткочасного впливу від залиття через виток води із сантехсистем або побутових приладів встановлення таких фактів методами будівельно-технічної експертизи є неефективним.
Суд також враховує, що на акті про залиття відсутні будь-які заперечення від власника чи користувачів квартири, з якої могло бути здійснене залиття.
Як зазначено у п.п. 80 – 81 постанови Великої палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у цивільній справі № 129/1033/13-ц: 
«80. Суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (частина перша статті 11 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи у судах першої й апеляційної інстанцій). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом (частина третя статті 10, частина перша статті 60 ЦПК України у вказаній редакції). Вичерпний перелік підстав звільнення від доказування закріплювала стаття 61 ЦПК України у тій же редакції (близькі за змістом приписи визначені у частині третій статті 12, частині першій статті 13, частина перша статті 81, статті 82 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи у Великій Палаті Верховного Суду).
81. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).»
З наведених мотивів, суд приходить до висновку, що позивачкою доведено залиття її квартири через можливий витік з квартири відповідачки, натомість відповідачкою не надано жодних доказів чи пояснень щодо інших причин такого залиття, ніж зазначені у відповідному акті.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 402122059 від 04 листопада 2024 року, квартира за адресою: АДРЕСА_2 , на праві власності належить ОСОБА_2 (а.с.24)
Згідно Звіту вартість матеріального збитку, вчиненого внаслідок залиття житлової квартири за адресою: АДРЕСА_1 , складає 19 130 грн. (а.с.27-65)
За вказаний Звіт позивачкою сплачено 3 000 грн., що підтверджується квитанцією. (а.с.66)
Згідно ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Частина друга ст.383 ЦК України визначає, що власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.
Статтею 10 ЖК України визначено, що громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію. Жилі будинки і жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами на шкоду інтересам суспільства.
У відповідності до ст.151 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.
Суд також враховує, що згідно ч. 1 ст. 810 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) житла одна сторона – власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.
Згідно ч. 1 ст. 811 Цивільного кодексу України договір найму житла укладається у письмовій формі.
Оскільки відповідачка не надала суду відповідного доказу укладання в письмовій формі договору найму (оренди) належної їй квартири, суд приходить до висновку, що саме на неї покладається цивільно-правова відповідальність з відшкодування шкоди, заподіяної залиттям, навіть якщо це було спричинено діями/бездіяльністю мешканців квартири, щодо яких не було належним чином оформлені права на користування житлом.
За змістом положень ч.3 ст.386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди.
У частина першій та другій ст.22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.
Згідно роз`яснень, викладених в пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Таким чином, умовою покладення на відповідача відповідальності за шкоду, завдану позивачу, є наявність вини останньої у спричиненні вказаної шкоди.
Статтею 1192 ЦК України визначено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.
Аналогічний висновок зроблено Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 13 листопада 2019 року у рамках розгляду цивільної справи № 757/31418/15-ц.
Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню матеріальна шкода, в рахунок відшкодування залиттям квартири, у розмірі 19 130 грн.
Що стосується позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, то суд зазначає наступне.
Відповідно до вимог ч.1, п.п.2, 3 ч.2, ч.3 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди як майнової, так і моральної є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. За своїм характером ці зобов`язання належать до недоговірних, тобто вони виникають поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин.
Положення ст.1167 ЦК України містять загальні підстави для відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями, складовими елементами яких є: шкода, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв`язок між ними, а також вина заподіювача шкоди.
Перераховані підстави для деліктних зобов`язань є обов`язковими. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду. Суд вважає доведеними обставинами, що відповідачка завдала позивачці моральної шкоди, її дії були протиправними та винними, а також наявність причинного зв`язку між ними.
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди позивачці, суд враховує характер правопорушення (час, місце, епізодичність протиправної поведінки), глибину її душевного страждання, обумовлених порушенням звичайного життєвого укладу, ступінь вини відповідачки, а відтак суд вважає обґрунтованим розмір моральної шкоди в розмірі заявленого позивачкою.
За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст.12, ч.ч.1, 2 ст.13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та їх обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Статтями 77, 78 ЦПК України визначено поняття належності та допустимості доказів.
Відповідно до правил ст.78 ЦПК про допустимість доказів обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтями 81, 82 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов`язків по доказуванню між сторонами.
За загальним правилом, встановленим ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст.82 ЦПК України.
Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Виходячи із вищевикладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивачки знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, законні та такі, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві – пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві – пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
При зверненні до суду позивачкою було сплачено судовий збір у розмірі 1 211,20 грн., а також вона понесла витрати по оплаті звіту про оцінку завданої шкоди (витрати на залучення судового експерта) у розмірі 3 000 грн. (п.2 ч.2 ст.133 ЦПК України), а відтак, враховуючи результати розгляду справи, з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір та витрати по оплаті звіту про оцінку завданої шкоди.
Витрати відповідачки по сплаті судового збору за подання заяви про перегляд заочного рішення відшкодуванню не підлягають та покладаються на неї у зв`язку з повним задоволенням позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.15, 16, 22, 383, 386, 1166, 1167, 1192 ЦК України, ст.ст.2, 4, 12, 13, 15, 76-82, 89, 95, 133, 141, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 280-282 ЦПК України, суд –

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення завданої моральної та матеріальної шкоди – задовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП – НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_5 ) на користь  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП – НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_6 ) матеріальну шкоду, в рахунок відшкодування залиттям квартири АДРЕСА_7 , в розмірі 19 130 грн., моральну шкоду в розмірі 25 000 грн., витрати по оплаті звіту про оцінку завданої шкоди в розмірі 3 000 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 211 грн. 20 коп., а разом 48 341 (сорок вісім тисяч триста сорок одна) грн. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.273 ЦПК України.
Рішення суду може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня підписання його повного тексту.
Повний тест рішення підписано 22 травня 2026 року.

Суддя    С.В. Єдаменко