ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 149/3886/23
провадження № 61-14793св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротенка Є В., Коротуна В. М., 
учасники справи:
позивач -     ОСОБА_1 ,
відповідач -   ОСОБА_2 , 
третя особа- Служба у справах дітей Уланівської сільської ради Вінницької області,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану адвокатом Непийвода Катериною Вікторівною, на заочне рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 15 березня 2024 року у складі судді: Войнаревича М. Г. та постанову Вінницького апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Копаничук С. Г., Голоти Л. О., Рибчинського В. П.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2023 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , за участі третьої особи без самостійних вимог - Служби у справах дітей Уланівської сільської ради Вінницької області, про стягнення аліментів та визначення місця проживання дітей з батьком.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що перебував із відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох синів: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
28 квітня 2023 року він зареєстрував шлюб із ОСОБА_8 , яка на теперішній час здійснює повноцінний догляд за дітьми і фактично заміняє їм матір, оскільки він (позивач) перебуває на військовій службі. 
Зазначав, що відповідачка залишила своїх дітей, виїхала за межі України до Німеччини і повертатися не збирається, оскільки створила там нову сім`ю, та, за наявними у нього даними, народила двох доньок. Водночас синами, які залишилися в Україні, не цікавиться, жодної матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, своїх батьківських обов`язків із виховання синів тривалий час не виконує. 
Вважає, що така поведінка відповідачки створила умови, які шкодять інтересам дітей. 
Посилаючись на наведене, просив суд:
визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_4 ;
стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частки зі всіх видів її заробітку (доходу) до досягнення дітьми повноліття. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 15 березня 2024 року позов задоволено.
Визначено місце проживання малолітніх дітей - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із батьком ОСОБА_4 . 
Стягнуто з ОСОБА_3 користь ОСОБА_4 аліменти на утримання ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/3 частки з усіх видів її заробітку (доходу) до досягнення дітьми повноліття. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції виходив із того, що визначення місця проживання дітей разом із батьком відповідатиме інтересам дітей та обставинам, що склались між колишнім подружжям. Ураховуючи обов`язок відповідачки брати участь в утриманні дітей до їх повноліття, сімейний стан сторін, зокрема, те, що відповідачка є працездатною, а двоє їх спільних із позивачем дітей проживають із батьком та знаходяться на його утриманні, з урахуванням встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення аліментів.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Вінницького апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року заочне рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 15 березня 2024 року залишено без змін. 
Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, вважав його законним та обґрунтованим і не вбачав підстав для його скасування.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
24 листопада 2025 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_11 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19, від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21, від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21, від 15 січня 2025 року у справі № 755/15383/23, від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23, від 10 грудня 2024 року у справі № 299/8679/23 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Крім того, касаційна скарга містить посилання на порушення судами норм процесуального права, а саме суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.
Заявник зазначає, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги, що між сторонами відсутній реальний спір щодо визначення місця проживання дітей, фактична домовленість між сторонами уже реалізована і відповідає інтересам дітей. Крім того, вона створила нову сім`ю, народила двох доньок та на теперішній час не працює, офіційно не працевлаштована та не має жодного доходу.
Доводи інших учасників справи
Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 29 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження у даній справі.
Витребувано з Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області цивільну справу № 149/3886/23 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_12 , за участі третьої особи без самостійних вимог - Служби у справах дітей Уланівської сільської ради Вінницької області про стягнення аліментів та визначення місця проживання дітей з батьком.
Матеріали справи № 149/3886/23 надійшли до Верховного Суду.
Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій 
Суди встановили, що з 09 листопада 2021 року ОСОБА_4 та ОСОБА_12 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаїв від 30 листопада 2022 року. 
Від шлюбу мають двох синів: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Після припинення спільного проживання діти сторін залишились проживати разом із батьком ОСОБА_4 та знаходяться на його утриманні.
Відповідно до доповідних записок Уланівського ліцею № 198 від 06 та 09 листопада 2023 року ОСОБА_9 навчається у 2-а класі з 01 вересня 2023 року. Батько підтримує контакт зі школою, цікавиться шкільним життям. Мати не відвідувала школу жодного разу, на батьківські збори не з`являлася. Дитину до школи приводить і забирає ОСОБА_13 ; ОСОБА_10 навчається в 3 класі з 01 вересня 2023 року. Батько підтримує контакт зі школою, цікавиться шкільним життям. Мати не відвідувала школу жодного разу, на батьківські збори не з`являлася. Дитину до школи приводить і забирає ОСОБА_13 . 
Згідно з довідками Уланівського ліцею № 198 від 09 та 13 листопада 20023 року ОСОБА_9 навчається в 2-а класі Уланівського ліцею і ОСОБА_10 навчається в 3 класі Уланівського ліцею. Мати не цікавиться навчанням своїх синів, не бере участі у батьківських зборах класу.
Служба у справах дітей Уланівської сільської ради надала висновок від 07 грудня 2023 року № 01-13/395 про доцільність визначення місця проживання дітей із батьком.
Також суди встановили, що 17 квітня 2024 року відповідачка уклала шлюб із ОСОБА_14 , та проживає за кордоном у Німеччині, де у неї народилось двоє дітей: ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Підставою касаційного оскарження оскаржуваного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19, від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21, від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21, від 15 січня 2025 року у справі № 755/15383/23, від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23, від 10 грудня 2024 року у справі № 299/8679/23 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); порушення судами норм процесуального права, а саме суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
Відповідно до статті 400 ЦПК України, якою визначено межі розгляду справи судом касаційної інстанції, встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції діє в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до частин другої - четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 76).
У пункті 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які наділяли б будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги як першочергове міркування при прийнятті відносно неї будь-яких дій або рішень як у державній, так і у приватній сфері. Найкраще забезпечення інтересів дитини - це право, принцип і правила процедури, які засновані на оцінці усіх елементів, що відображають інтереси дитини у конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти в наступному порядку: 1) з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них у співвідношенні з іншими; 2) з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечують юридичні гарантії та належну реалізацію цього права.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і для дотримання такої рівноваги особливу увагу необхідно приділити найважливішим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04).
Результат аналізу наведених вище норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору.
Під час оцінки та визначення найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту (подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19, провадження № 61-19210св20; від 31 жовтня 2024 року у справі № 686/23557/23, провадження № 61-6396св24; від 06 листопада 2024 року у справі № 756/8947/21, провадження № 61-6421св24).
Отже, під час розгляду справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій установили, що підставою звернення ОСОБА_4 до суду про визначення місця проживання синів із ним було те, що мати дітей після 24 лютого 2022 року переїхала жити до іншої країни - Німеччини та не бере участі у вихованні синів. Діти проживають разом із батьком, який сумлінно ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків.
Служба у справах дітей Уланівської сільської ради надала висновок від 07 грудня 2023 року № 01-13/395 про доцільність визначення місця проживання дітей із батьком.
Установивши, що ОСОБА_4 створив належні умови для проживання, виховання та розвитку малолітніх синів, має стабільний дохід і відсутні будь-які обставини, які б давали підстави для висновку щодо негативного впливу батька на дітей, або ж відсутність у ОСОБА_4 батьківського потенціалу, вчинення останнім будь-яких дій, які суперечили б інтересам дітей, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про доцільність подальшого проживання малолітніх ОСОБА_17 та ОСОБА_9 разом із батьком, що сприятиме якнайкращому забезпеченню інтересів дітей, гармонійному розвитку та вихованню у атмосфері любові, добробуту та поваги до них та належному матеріальному забезпеченню.
Суди погодилися з тим, що проживання синів із батьком відповідає їх якнайкращим інтересам, оскільки батько сумлінно ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків. Мати дітей, у свою чергу, проживає за межами України, своїх батьківських обов`язків не виконує та, у свою чергу, створила іншу сім`ю.
Верховний Суд погоджується з висновками судів та вважає, що доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Мати дітей, яка безсумнівно відіграє важливу роль у їх житті та розвитку, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я, стан розвитку синів, незалежно від того, з ким вони будуть проживати.
Визначення місця проживання ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком не позбавляє матір дітей батьківських прав та не звільняє її від виконання своїх батьківських обов`язків.
Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій при вирішенні спору врахували найкращі інтереси дітей, з урахуванням встановлених судами обставинами цієї справи. Для забезпечення інтересів дітей саме визначення місця проживання дітей із батьком відповідатиме їх інтересам.
Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи касаційної скарги в частині вирішення вимог про визначення місця проживання дітей не знайшли свого підтвердження.
Верховний Суд також погоджується з висновками судів щодо стягнення аліментів з відповідачки на користь позивача на утримання дітей, з огляду на таке.
У частинах першій та другій статті 27 Конвенції про права дитини встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України).
Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
За змістом частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Стаття 182 СК України визначає перелік обставин, які враховуються судом при визначені розміру аліментів.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.
Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Враховуючи обов`язок відповідачки відповідно до статті 180 СК України брати участь в утриманні дітей до їх повноліття, сімейний стан сторін, зокрема, те, що відповідачка є працездатною, а двоє їх спільних із позивачем дітей проживають із батьком та знаходяться на його утриманні, з урахуванням встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання двох їх спільних синів у заявленому позивачем розмірі до досягнення дітьми повноліття.
Верховний суд звертає увагу на те, що відповідно до статті 192 СК України, платник аліментів не позбавлений можливості звернутися з позовом про зменшення розміру аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення здоров`я або в інших випадках.
Наявність обставини, які за законом можуть бути підставами для зменшення розміру аліментів, є предметом доказування окремого судового розгляду у іншому провадженні, де ОСОБА_12 може підтвердити факт виникнення обставин, за яких розмір аліментів на утримання синів може бути зменшений.
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження судами із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Доводи касаційної скарги відповідачки щодо неврахування судами відповідних доказів, зокрема те, що на вона не працює, офіційно не працевлаштована та не має жодного доходу, має на утриманні ще двох малолітніх дітей, Верховний Суд відхиляє, оскільки вони були предметом дослідження судами попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки, яка ґрунтується на вимогах законодавства, зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень касаційного суду.
Суди правильно застосували норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустили порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржуваних судових рішень, тому доводи касаційної скарги з цього приводу є безпідставними.
Колегія суддів відхиляє посилання в касаційній скарзі на неврахування судами висновків, викладених Верховним Судом в постановах, що зазначені заявником в касаційній скарзі, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
Інші аргументи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі доводи, які не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що суди порушили норми процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судом. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Доводи касаційної скарги не дають підстави для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення - залишити без змін.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі оскаржуване судові рішення підлягаютьзалишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400,401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану адвокатом Непийвода Катериною Вікторівною, залишити без задоволення.
Заочне рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 15 березня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун