ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 травня 2026 року
м. Чернівці
справа № 511/1005/25
провадження № 22-ц/822/416/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О.
суддів: Височанської Н. К., Кулянди М. І.
учасники справи:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС»
відповідач – ОСОБА_1 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 05 грудня 2025 року
головуюча в суді першої інстанції суддя Бойко М. Є.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2025 року ТОВ «ФК «ЕЙС» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 .
Просило суд стягнути із ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 15 квітня 2024 року № 137213 у загальному розмірі 33 466 гривень 89 копійок.
Позов обґрунтований тим, що 15 квітня 2024 року між ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» (первісний кредитор) та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит №137213, який відповідачка підписала своїм власноручним підписом та отримала на передбачених ним умовах кредитні кошти шляхом їх перерахування на її картку.
10 жовтня 2024 року ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДІПЛЮС» та ТОВ «ФК «ЕЙС» уклали договір факторингу № 10102024, згідно умов якого позивач набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором №137213 від 15 квітня 2024 року.
У зв`язку із невиконанням умов кредитного договору, станом на 05 березня 2025 року заборгованість відповідачки перед позивачем становить 33 466 гривень 89 копійок та складається з: 22 403 гривень 42 копійок –заборгованості по тілу кредиту, 10 263 гривень 47 копійок – заборгованості за несплаченими відсотками за користування кредитними коштами, 800 гривень – комісії за кредитним договором.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 05 грудня 2025 року позов ТОВ «ФК «ЕЙС» до ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «ЕЙС» заборгованість за договором про споживчий кредит від 15 квітня 2024 року № 137213 у загальному розмірі 27 648 гривень 17 копійок.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат, понесених на сплату судового збору та витрат на правничу допомогу. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що за умовами договору від 15 квітня 2024 року № 137213 загальний розмір кредиту становив 28 916 гривень. Судом з`ясовано, що фактично на платіжну картку відповідачки було зараховано 24 000 гривень 28 копійок, а решта суми у розмірі 4 915 гривень 72 копійки була спрямована на погашення комісії за надання кредиту. Проценти за користування коштами нараховувалися за ставкою 240% річних протягом строку кредитування до 30 вересня 2024 року. 
Судом перевірено наявність заборгованості та встановлено, що вона становить 27 648 гривень 17 копійок, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (тіло кредиту) – 17 384 гривні 70 копійок, заборгованість за нарахованими процентами – 10 263 гривні 47 копійок. При розрахунку тіла кредиту суд врахував здійснені відповідачкою платежі на загальну суму 6 512 гривень 58 копійок, а також зарахував у рахунок погашення основного боргу 103 гривні, які позивач безпідставно спрямував на погашення незаконно нарахованої комісії. 
Оцінюючи вимогу про стягнення комісії за управління та обслуговування кредиту в сумі 800 гривень, суд дійшов висновку про її незаконність. Спираючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду та норми Закону України «Про споживче кредитування», суд зазначив, що оскільки в договорі не вказано переліку конкретних додаткових послуг за цю комісію, а надання інформації про стан заборгованості раз на місяць має бути безоплатним, умови договору в цій частині є нікчемними. 
За встановлених судом обставин суд дійшов висновку, що відповідачка підписала договір власноручним підписом та отримала кредитні кошти на власну картку, що підтверджено випискою АТ КБ «ПРИВАТБАНК».
Доводи ОСОБА_1 щодо відсутності у позивача права вимоги через некоректну адресу, яка зазначена в позовній заяві суд визнав необґрунтованими, оскільки ідентифікація позичальниці при укладенні кредитного договору було належним чином здійснено.
Перехід права вимоги від первісного кредитора до позивача за кредитним договором від 15 квітня 2024 року № 137213 підтверджується належними та допустимими доказами.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 05 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права.
Апелянт стверджує, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами переходу до нього права вимоги за кредитним договором.
Крім того, апелянт зазначає про використання позивачем недостовірних персональних даних (адреси, дати народження та номера телефону), призвело до винесення оскаржуваного рішення на підставі помилкових відомостей. Вважає, що судом було грубо порушено право на захист та доступ до правосуддя, оскільки протягом шести місяців судового розгляду вона була позбавлена можливості безпосередньої комунікації із суддею.
Скаржниця зауважує на ігноруванні судом обставин непереборної сили (форс-мажору) стали причиною зупинення виплат, та стверджує, що була позбавлена можливості оскаржити надані позивачем розрахунки заборгованості та відсотків.
Також апелянт наголошує на порушенні судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки суддя ухвалила рішення без проведення стадії судових дебатів.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
15 квітня 2024 року між ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит № 137213 (індивідуальна частина). Вказаний договір підписаний відповідачкою власноручним підписом, що нею особисто визнано в судовому засіданні в суді першої інстанції (а. с. 20 - 22).
Відповідно до пункту 2.2.1 договору про споживчий кредит № 137213 (індивідуальна частина) сума (загальний розмір) кредиту становить 28 916 гривень, які надаються не пізніше наступного дня після укладення договору в наступному порядку: у розмірі 24 000 гривень 28 копійок на номер рахунку/картки позичальника № НОМЕР_1 , у національній валюті; у розмірі 4 915 гривень 72 копійки шляхом погашення заборгованості позичальника за комісією, нарахованою згідно пункту 2.5 індивідуальної частини.
Відповідно до пункту 2.3 договору проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою 240 % річних. Тип процентної ставки - фіксована. Проценти за користування кредитом нараховуються з дня, наступного за днем отримання кредиту позичальником протягом строку кредитування, зазначеного в пункті 2.6. цієї індивідуальної частини, та/або графіком платежів. Розмір процентної ставки незмінний.
Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 договору знижений тариф комісії за управління та обслуговування кредиту складає 1 гривня. Стандартний (базовий) тариф комісії за управління та обслуговування кредиту складає 100 гривень. Розмір комісії за управління та обслуговування кредиту не може бути змінено. Комісія за надання кредиту складає 4 915 гривень 72 копійки, що нараховуються та підлягають сплаті одноразово в день укладення цього договору за ставкою 17 % від загальної суми кредиту за рахунок власних коштів позичальника або за рахунок кредиту, якщо це передбачено пунктом 2.2.1. цієї індивідуальної частини. Розмір комісії за надання кредиту не може бути змінено.
Відповідно до п.2.6 договору загальний строк кредитування складає 168 днів: з 15 квітня 2024 року (дата надання кредиту) по 30 вересня 2024 року.
Відповідно до пунктів 2.7.1, 2.8, 2.9.1 договору денна процентна ставка складає 0,5153 %/день. Орієнтовна реальна річна процентна ставка не перевищує 2414,83 % річних. Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника складає 53 950 гривень 24 копійок.
Аналогічні умови кредитування узгоджено сторонами та відображено у заявці на видачу кредиту № 100569290 від 12 квітня 2024 року, графіку платежів за кредитним договором № 137213 від 15 квітня 2024 року та паспорті споживчого кредиту (а. с. 22 - 24, 39 - 40).
10 жовтня 2024 року ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» та ТОВ «ФК «ЕЙС» уклали договір факторингу № 10102024 (а. с. 61 - 65).
За умовами цього договору клієнт ( ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС») відступив, а фактор (ТОВ «ФК «ЕЙС»)прийняв право грошової вимоги за укладеними кредитним договором згідно реєстру боржників.
На підтвердження переходу права вимоги до відповідача позивач надав суду електронні копії акту прийому-передачі та витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 10102024 від 10 жовтня 2024 року, з яких вбачається, що до позивача перейшло право вимоги за договором про споживчий кредит № 137213 від 15 квітня 2024 року в сумі 33 466 гривень 89 копійок, з яких 22 403 гривень 42 копійки – заборгованість за тілом кредиту, 10 263 гривень 47 копійок – заборгованість за нарахованими процентами, 800 гривень – заборгованість по комісії (а. с. 66 - 67).
З відповіді АТ КБ «ПРИВАТБАНК» №20.1.0.0.0/7-251120/72287-БТ-БГ від 05 листопада 2025 року вбачається, що на ім`я ОСОБА_1 емітовано платіжну картку № НОМЕР_2 Також, банком надано інформацію стосовно номеру телефону відповідачки, на який відправлялась інформація про підтвердження операції за платіжною карткою – НОМЕР_3 (а. с. 139).
До цієї відповіді банк також додав виписку по рахунку за період 15 квітня по 20 квітня 2024 року, яка підтверджує факт зарахування 24 000 гривень 28 копійок на банківський рахунок, для обслуговування якого було емітовано зазначену платіжну картку, а також підтверджує факт користування відповідачкою цими кредитними коштами (а. с. 140 - 141).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при ухваленні постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам з огляду на наступне.
Враховуючи предмет та підстави позовної заяви, а також доводи апеляційної скарги, перед апеляційним судом у цій справі постали наступні питання:
– чи узгоджено між первісним кредитором та відповідачкою істотні умови кредитного договору?
– чи набуто позивачем права вимоги до відповідача відповідно до умов договору факторингу?
– чи правильно та обґрунтовано судом першої інстанції визначено розмір заборгованості за тілом кредиту та нарахованими відсотками?
За обставин цієї справи, колегія суддів апеляційного суду виснувала, що (1) сторони кредитного договору дійшли згоди стосовно всіх його істотних умов, (2) позивач правомірно набув право вимоги до відповідачки на підставі договору факторингу, а (3) суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку щодо загального розміру заборгованості відповідачки за цим кредитним договором.
Щодо узгодження сторонами істотних умов кредитних договорів
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (статті 626, 628 ЦК України).
За змістом статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Верховний Суд у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 2-6315/11 (провадження № 61-23326св18) звернув увагу на те, що невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами спірних договірних відносин є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення.
Частинами першою, другою статті 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За приписом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою
Виходячи зі змісту статті 640 ЦК України, залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні.
Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Щодо реальних договорів, для укладення яких, крім згоди сторін, вимагається передання майна або вчинення іншої дії, частина друга статті 640 ЦК України передбачає правило, за яким договір вважається укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України кредитний договір – це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним.
Він вважається укладеним з моменту досягнення згоди між сторонами щодо всіх істотних умов договору.
Істотними умовами кредитного договору, які визначені законом, є предмет, сума, строк повернення, розмір процентів за користування кредитними коштами.
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Як вбачається із матеріалів справи, 15 квітня 2024 року між ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит № 137213.
Кредитний договір підписаний відповідачкою власноруч. Факт укладення кредитного договору відповідачкою не заперечується.
Позивачем також надано суду копії заявки на видачу кредиту № 100569290 від 12 квітня 2024 року, графіку платежів за кредитним договором № 137213 від 15 квітня 2024 року та паспорту споживчого кредиту (а. с. 22 - 24, 39 - 40).
Проаналізувавши вказані вище документи у сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що кредитодавець виконав свій переддоговірний обов`язок кредитодавця щодо надання споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця ознайомивши ОСОБА_1 із паспортом споживчого кредиту, натомість відповідачка ознайомившись із запропонованими умовами кредитування, прийняла їх заповнивши заявку на видачу кредиту № 100569290 від 12 квітня 2024 року та власноруч підписавши кредитний договір № 137213 від 15 квітня 2024 року.
Доводи ОСОБА_1 щодо відсутності у позивача права вимоги до неї по сплаті боргу за кредитним договором в зв`язку із неправильним зазначенням у позові адреси її проживання є помилковими, оскільки як вбачається зі змісту заявки на видачу кредиту та кредитного договору, в них зазначена дійсна та актуальна інформація про місце проживання відповідачки.
З урахуванням викладеного колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що надані суду докази у сукупності свідчать про повну обізнаність ОСОБА_1 з умовами кредитування та вільне волевиявлення останньої на укладення правочину саме на таких умовах.
Щодо виконання кредитодавцем обов`язку щодо переказу (надання) кредитних коштів та виникнення обов`язку щодо погашення заборгованості зі сторони відповідачки
Колегія суддів виходить із того, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та у порядку, встановлених договором, а позичальник – повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 752/17604/15-ц (провадження № 61-14780св23).
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування – спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц; від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини 1 статті 13 Закону № 675-VIII розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та фінансові компанії», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.
Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.
Згідно з частиною 3 статті 13 Закону № 675-VIII продавець (виконавець, постачальник), надавач платіжних послуг, оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала плату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року (справа № 372/223/17, провадження № 61-10667св18) міститься правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Як вбачається з умов кредитного договору від 15 квітня 2024 року № 137213 сума кредиту становить 28 916 гривень, яка надається не пізніше наступного дня після укладення договору в наступному порядку: у розмірі 24 000 гривень 28 копійок на номер рахунку/картки позичальника № НОМЕР_1 , у національній валюті; у розмірі 4 915 гривень 72 копійки шляхом погашення заборгованості позичальника за комісією, нарахованою згідно пункту 2.5 індивідуальної частини.
З виписки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» по картці № НОМЕР_2 за період 15 квітня по 20 квітня 2024 року, що на належну ОСОБА_1 банківську картку 15 квітня 2024 року перераховано кошти у розмірі 24 000 гривень 28 копійок (а. с. 140 - 141).
Підстав для висновку про недопустимість досліджуваної судами виписки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» апеляційним судом не встановлено.
Факт отримання кредитних коштів не заперечується відповідачкою. Більше того, як вбачається із розрахунку заборгованості та підтверджується самою ОСОБА_1 , остання періодично погашала заборгованість по кредитному договору.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про доведеність обставини перерахування кредитних коштів відповідно до умов договору № 137213 від 15 квітня 2024 року, що узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 03 лютого 2023 року у справі № 757/22453/20 (провадження № 61-11009св22).
Щодо розміру заборгованості по тілу кредиту та відсоткам
Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором суд першої інстанції виходив із того, що у пункті 2.2.1 індивідуальної частини даного договору сторони погодили надання позичальнику кредит у розмірі 28 916 гривень, частину якого – комісію за надання кредиту, відповідачкою було сплачено 15 квітня 2024 року в сумі 4 915 гривень 72 копійки, як передбачено в пунктом 2.5 договору, а решту суми, тобто 24 000 гривень 28 копійок перераховано на картковий рахунок відповідачки, що підтверджується випискою АТ КБ «ПРИВАТБАНК».
Зазначені вище обставини відповідачкою визнаються.
Згідно розрахунку заборгованості (картки обліку виконання договору) здійснено часткове добровільне виконання відповідачкою умов кредитного договору.
Так, 25 квітня 2024 року ОСОБА_1 сплатила 4 086 гривень 21 копійку, частина з яких у сумі 1 417 гривень 04 копійки була спрямована на погашення тіла кредиту, а 2 669 гривень 17 копійок – на погашення відсотків; 17 травня 2024 року нею сплачено 1 000 гривень, які зараховано на погашення тіла кредиту; 22 травня 2024 року сплачено 3 086 гривень 21 копійку, з яких 545 гривень 75 копійок спрямовано на погашення тіла кредиту, 2 538 гривень 46 копійок – на погашення відсотків, а 2 гривні – на погашення комісії; 24 травня 2024 року відповідачкою сплачено 4 086 гривень 21 копійку, з яких 1 690 гривень 52 копійки зараховано на погашення тіла кредиту, а 2 395 гривень 69 копійок – на погашення процентів; 29 травня 2024 року сплачено 100 гривень, які зараховано на погашення комісії; 14 червня 2024 року сплачено 900 гривень, які спрямовано на погашення тіла кредиту; та 18 червня 2024 року сплачено 3 200 гривень, з яких 959 гривень 27 копійок було спрямовано на погашення тіла кредиту, 2 239 гривень 73 копійки – на погашення процентів, а 1 гривня – на погашення комісії.
З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку, що на погашення тіла кредиту ОСОБА_1 сплачено 6 512 гривень 58 копійок. Також суд зарахував до цієї суми 103 гривні, які позивачем було спрямовано на погашення комісії, а тому виснував, що загальний розмір заборгованості відповідачки по тілу кредиту становить 17 384 гривень 70 копійок.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, оскільки як встановлено судами у даній справі ОСОБА_1 було надано кредит у розмірі 28 916 гривень, з яких відповідно до умов кредитного договору 4 915 гривень 72 копійки було погашено відповідачкою у день укладення договору, а 24 000 гривень 28 копійок перераховано на її банківську картку. Враховуючи висновок суду першої інстанції щодо неправомірності нарахування комісії, а також того, що ОСОБА_1 періодично вносила платежі на погашення кредитної заборгованості, з яких 6 512 гривень 58 копійок пішли на погашення заборгованості по тілу кредиту, відтак заборгованість останньої по тілу кредиту становить 17 384 гривень 70 копійок.
Заборгованість за процентами позивачем визначена з урахуванням здійснених ОСОБА_1 вказаних вище платежів, за період з 16 квітня по 30 вересня 2024 року, тобто в межах строку кредитування, із застосуванням обумовленої сторонами у договорі денної відсоткової ставки (240 % річних), яка не перевищує 1 % на день, що відповідає вимогам Закону «Про споживче кредитування» з внесеними до нього змін Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року, який набрав чинності 24 грудня 2023 року, а отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що розмір заборгованості ОСОБА_1 за відсотками становить 10 263 гривень 47 копійок.
З огляду на вимоги та доводи апеляційної скарги, а також межі апеляційного перегляду цієї справи, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, а саме стягнення із відповідачки на користь ТОВ «ФК «ЕЙС» заборгованість за договором споживчого кредиту № 137213 від 15 квітня 2024 року в розмірі 27 648 гривень 17 копійок.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом 
Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про ігнорування судом обставин непереборної сили (форс-мажору), які стали причиною зупинення виплат, адже позивачка не надала жодних доказів на підтвердження факту існування таких обставин так само як і їх перебування у причинно-наслідковому зв`язку із неналежним виконанням нею взятих на себе зобов`язань.
Крім того, необґрунтованими є доводи ОСОБА_1 щодо неправильності наданого позивачем розрахунку заборгованості в частині сплачених нею сум, адже із наданих відповідачкою документів суд не може встановити чи перераховувались ці кошти в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору № 137213 від 15 квітня 2024 року, та взагалі кому саме перераховувались вказані грошові кошти, оскільки реквізити кредитодавця, зазначені у договорі про споживчий кредит, не відповідають наведеним у виписці реквізитам отримувача коштів.
Більше того, з наданої ОСОБА_1 виписки АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» підтверджується перерахування нею на користь кредитодавця грошових коштів у розмірі 3086 гривень 21 копійка, що навпаки підтверджує правильність розрахунку заборгованості кредитодавця у цій частині.
Щодо підстав набуття позивачем права вимоги відповідно до умов договору факторингу
Колегія суддів враховує, що згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно з частиною першою статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відступлення права вимоги по суті це договірна передача зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до частин першої-третьої статті 1082 ЦК України зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.
Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним.
Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.
За обставин цієї справи, 10 жовтня 2024 року між ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» та ТОВ «ФК «ЕЙС» укладено договір факторингу № 10102024, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» відступило ТОВ «ФК «ЕЙС» за плату належні йому права грошової вимоги до боржників за кредитним договором.
Відповідно до пункту 4.1 цього договору, право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимог та акту приймання-передачі реєстру, по формі встановленій у відповідному додатку.
З пункту 8.1. договору вбачається, що він набуває чинності та всі права та обов`язки сторін за цим договором набувають повної юридичної сили з дати його підписання уповноваженими представниками сторін, та скріплення печатками (за наявності її у сторони).
З моменту переходу права вимоги від клієнта до фактора згідно відповідного реєстру прав вимог, підписаного сторонами за умовами цього договору, фактор набуває статусу володільця бази персональних даних боржників, права вимоги до яких відступаються згідно з цим договором (пункт 11.9 договору фаторингу).
Згідно з копіями акту прийому передачі прав вимоги та витягу з реєстру боржників до договору факторингу від 10 жовтня 2024 року № 10102024, ТОВ «ФК «ЕЙС» набуло права грошової вимоги до відповідачки ОСОБА_1 за кредитним договором № 137213.
Колегія суддів враховує, що договір факторингу не визнаний недійсним у встановленому порядку, тобто презумпція правомірності правочину, передбачена статтею 204 ЦК України, не спростована.
Встановивши, що надані позивачем докази підтверджують дійсне волевиявлення сторін на реальне настання правових наслідків, а саме на передачу прав вимоги за кредитним договором № 137213 від 15 квітня 2024 року, а також врахувавши відсутність доказів, які підтверджують недійсність договору факторингу та з огляду на невстановлення обставин, які зумовлюють нікчемність цього договору, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про те, що ТОВ «ФК «ЕЙС» доведено належними та допустимими доказами факт переходу до нього права вимоги до боржника (позичальника) ОСОБА_1 .
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 17 серпня 2023 року у справі № 2-634/2011 (провадження № 61-5859св23).
Щодо інших доводів апеляційної скарги
Апелянт також наголошувала на порушенні судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки суддя ухвалила рішення без проведення стадії судових дебатів.
Відповідно до ухвали Шевченківського районного суду міста Чернівці від 18 вересня 2025 року розгляд цієї справи відбувався за правилами спрощеного позовного провадження.
За таких обставин, зазначені вище доводи апеляційної скарги є безпідставними, оскільки відповідно до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків, судові дебати у такому випадку не проводяться
Враховуючи вище наведене, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції від 05 грудня 2025 року ухвалено з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За подання апеляційної скарги ОСОБА_2 , з урахуванням її подачі в паперовій формі, підлягав сплаті судовий збір у розмірі 4 542 гривні (3 028,00 х 150%).
Проте ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 09 березня 2026 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору у розмірі 4 542 гривні за подання до суду апеляційної скарги до ухвалення Чернівецьким апеляційним судом судового рішення у справі № 511/1005/25.
В матеріалах справи відсутні докази сплати ОСОБА_1 судового збору у вищевказаному розмірі. 
Відповідно до частини другої статті 136 ЦПК України якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть сплачені, заява відповідно до статті 257 цього Кодексу залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення.
Як вбачається з мотивувальної частини цієї постанови апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 та залишення без змін рішення суду першої інстанції.
З урахуванням вищевикладеного, за наслідками перегляду справи у суді апеляційної інстанції, із ОСОБА_1 в дохід держави підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 4 542 гривні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
Ухвалив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 05 грудня 2025 року залишити без змін.
Стягнути із  ОСОБА_1  в дохід держави судовий збір, який підлягав сплаті за подання апеляційної скарги, у розмірі 4 542 (чотири тисячі п`ятсот сорок дві) гривні.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 11 травня 2026 року.

Суддя-доповідач      Олександр ОДИНАК

Судді:       Наталія ВИСОЧАНСЬКА

Мирослава КУЛЯНДА