ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

10 червня 2026 року 
м. Київ
справа № 278/1726/24
провадження № 61-1097св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Воробйової І. А., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Давиденко Віктор Віталійович, на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 16 липня 2024 року у складі судді Дубовік О. М.та постанову Житомирського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Талько О.Б., Шевчук А.М., Коломієць О.С.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2024 року ОСОБА_1 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до суду з позовомдо  ОСОБА_2 , в якому просила:
визнати недійсним договір дарування житлового будинку за адресою:  АДРЕСА_1 , посвідчений 19січня 2023 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гаркушею О. Л. за реєстровим номером 25; 

визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1500 га з кадастровим номером 1822081200:05:001:0234, посвідчений 19 січня 2023 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гаркушею О. Л. за реєстровим номером 24; 

скасувати рішення приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Гаркуши О. Л. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 66143394 від 19січня 2023 року.

Позов мотивувала тим, що 19 січня 2023 року між  ОСОБА_1 («Дарувальник») та    ОСОБА_2 («Обдаровувана») укладено два договори дарування, а саме:договір дарування земельної ділянки та договір дарування житлового будинку, посвідчені приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гаркушею О.Л.

Згідно з пунктом 1 договору дарування земельної ділянки     ОСОБА_1 безоплатно передала (подарувала) у власність дочці    ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,1500 га, кадастровий номер 1822081200:05:001:0234, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою:   АДРЕСА_2 , а   ОСОБА_2 прийняла цю нерухомість у власність (в дар). Договір дарування земельної ділянки відбувся одночасно з договором дарування житлового будинку за цією ж адресою 19 січня 2023 року.

Відповідно до пункту 1 договору дарування житлового будинку     ОСОБА_1 безоплатно передала у власність дочці     ОСОБА_2 належний їй на праві приватної власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а   ОСОБА_2 прийняла цю нерухомість у власність (в дар). Договір дарування житлового будинку відбувсяодночасно з договором дарування земельної ділянки за цією ж адресою 19 січня 2023 року.

ОСОБА_1 стверджує, що вона помилилася щодо правової природи укладених договорів та вважала, що укладає договори довічного утримання.

Пояснює, що спірний житловий будинок є єдиним її житлом.

Зазначає, що крім неї у вказаному житловому будинку проживали її чоловік  ОСОБА_3 , дочка   ОСОБА_2 , зять   ОСОБА_4 та онуки:   ОСОБА_5 ,   ОСОБА_6 .

На даний час вона проживає в квартирі іншої дочки -    ОСОБА_7 за адресою:     АДРЕСА_3 .

Її чоловік  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тяжко хворіє на онкологічне захворювання та є особою з інвалідністю II групи, тривалий час проходив складне лікування, потребує постійного стороннього догляду, що підтверджується медичними документами.

Вона теж має ряд захворювань.

Останніми роками відносини між дочками суттєво погіршилися. Постійні сварки між ними виникали на фоні погіршення здоров`я батьків, значних фінансових витрат на продукти харчування, ліки, оплату комунальних послуг тощо.

До укладення договорів дарування дочка   ОСОБА_2 допомагала в фінансовому плані та фактично утримувала батьків. 

Відносини між доньками остаточно зруйнувалися після початку спорів щодо майна батьків.

При цьому  ОСОБА_2 категорично заперечувала проти складання заповіту на її користь, тому що вважала, що інша дочка може переконати   ОСОБА_1 змінити заповіт, а вона про це не дізнається і залишиться ні з чим.

З огляду на вказане сторони дійшли згоди переоформити спірний житловий будинок і земельну ділянку на   ОСОБА_2 , а остання мала доглядати та утримувати батьків до їх смерті.

Оформленням документів займалась    ОСОБА_2 .

Після укладення договорів даруваннявідповідачкапоступово перестала надавати батькам матеріальну допомогу, а наразі навіть не спілкується з матір`ю. 

ОСОБА_1 та її чоловік через постійні сварки були змушені в грудні 2023 переїхати проживати в квартиру дочки   ОСОБА_7 .

Серед обставин, які свідчать про помилку під час укладення спірних правочинів,  ОСОБА_1 зазначає свій вік - 75 років, поганий стан свого здоров`я, відсутність у неї іншого житла, вік свого чоловіка - 75 років, його статус як особи з інвалідністю II групи, наявність у нього онкологічного захворювання, їх потреба у сторонньому догляді.

Посилаючись на викладені обставини,  ОСОБА_1  просила суд позов задовольнити.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 16 липня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що  ОСОБА_1 добровільно уклала оспорювані договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, спірні договори підписані, що не заперечується сторонами, між ними досягнуто згоди щодо всіх умов, натомість доказів того, що, підписуючи спірні договори, ОСОБА_1 вважала, що укладає договір довічного утримання, не надано.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції,представник    ОСОБА_1 - адвокат Давиденко В.В. оскаржив його в апеляційному порядку.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Житомирського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року апеляційну скаргу представника      ОСОБА_1 - адвоката Давиденка В. В. залишено без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 16 липня 2024 рокузалишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
22 січня 2025 року ОСОБА_1 в особі представника- адвоката Давиденка В. В. звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 16 липня 2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року.
В касаційній скарзі заявник просить суд вказані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені судами попередніх інстанцій з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2025 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

10 лютого 2025 року матеріали цивільної справи надійшли на адресу Верховного Суду.
Згідно розпорядження в.о. заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду Інни Андросюк від 28 травня 2026 року № 580/0/226-26 про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи у зв`язку обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Тітова М. Ю. на підставі службової записки Секретаря Другої судової палати Зайцева А. Ю. справу № 278/1726/24 (провадження № 61-1097св25) призначено судді-доповідачеві Коротенку Є. В., у складі колегії суддів: Воробйова І. А., Зайцев А. Ю.
Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що 19 січня 2023 року між  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ,  та  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , укладено договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гаркушею О. Л., зареєстрований в реєстрі за № 24, відповідно до якого ОСОБА_1 безоплатно передала (подарувала) у власність дочці - ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,1500 га, кадастровий номер: 1822081200:05:001:0234, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ,а ОСОБА_2 прийняла цю нерухомість у власність (в дар); договір дарування земельної ділянки відбувся одночасно з договором дарування житлового будинку за цією ж адресою 19 січня 2023 року.

Відповідно до пункту 9 зазначеного договору, правові наслідки укладання договору дарування сторонам роз`яснено. Сторони стверджують, що у момент укладання договору вони є повністю дієздатними, розуміють природу правочину, права та обов`язки за договором; при укладанні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, відсутня зловмисна домовленість; договір не є результатом впливу тяжких обставин, відповідає волі та намірам сторін, укладений без застосування фізичного, психічного тиску, не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків; волевиявлення є вільним, усвідомленим, умови договору зрозумілі, відповідають реальній домовленості сторін, у тексті зафіксовано усі істотні умови.

19 січня 2023 року між  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , та  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гаркушею О. Л., зареєстрований в реєстрі за № 25, відповідно до якого ОСОБА_1 безоплатно передала у власність дочці ОСОБА_2 належний їй на праві приватної власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 прийняла цю нерухомість у власність. Договір дарування житлового будинку відбувається одночасно з договором дарування земельної ділянки за цією ж адресою 19 січня 2023 року.

Відповідно до пункту 9 зазначеного договору,дарувальниця та обдарована стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність намірів при його укладенні, а також те, що він не має характеру фіктивного та удаваного правочину.

У пункті 11 договору дарування житлового будинку зазначено, що сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальниця не може вимагати від обдаровуваної вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

Право власності на спірне майно 19січня 2023 року зареєстровано приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гаркушею О. Л. за ОСОБА_2 , що вбачається з витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № НОМЕР_3, № НОМЕР_4 від 19 січня 2023 року.

Відповідно до довідки Вересівського старостинського округу Житомирської міської ради № 80 від 19березня 2024 року у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 ,  ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_4 ,  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5  та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

При цьому встановлено, що ОСОБА_2  ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за вказаною адресою з 17 лютого 2009 року, що підтверджується відповіддю № 518827 від 01 квітня 2024 року з Єдиного державного демографічного реєстру.

На час подання позову   ОСОБА_1 проживала за адресою: АДРЕСА_3 .

ОСОБА_1 є учасником ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується безстроковим посвідченням серії НОМЕР_1 від 12 квітня 1993 року.

Згідно медичної документації приватної клініки Medibor (амбулаторна картка №35271), ОСОБА_1 станом на 21 лютого 2024 року встановлені діагнози: ІХС; атеросклеротичний кардіосклероз; атеросклероз аорти; періодична суправентрикулярна екстрасистолія; рідкі пароксизми фібріляції передсердь; симптоматична артеріальна гіпертензія, ступінь 1, ризик 3; СН І ст. зі збереженою ФВ ЛШ (ФВ-70%); СНА2DS2VASc-3 бали, НАS-BLAD-2 бали. 

Відповідно до консультативного висновку спеціаліста ОСОБА_8 клініки «Зір» ОСОБА_1 має діагноз: синдром «сухого ока», ДМЗ, артифакія, змішана глаукома І-ІІ А глаукома, ВМД, суха форма обох очей. 

Чоловік позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_3 є особою з інвалідністю другої групи з 22 грудня 2015 року довічно, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_2 , а також довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА № 213861. Захворювання пов`язане із впливом аварії на Чорнобильській АЕС.

Згідно медичної документації КНП «Обласна клінічна лікарня ім. О. Ф. Гербачевського», ОСОБА_3 станом на 29 вересня 2021 року встановлений діагноз: розповсюджений остеохондроз хребта стац. тип, стадія загострення екструзія L-1 - L-2, протрузії м/х дисків L-3 - L-4, L-4 - S-1, лівобічна люмбоішіалгія. 

Попередньо 24 вересня 2021 року ОСОБА_3 встановлений діагноз: первинний остеоартроз, генералізований з переважним враженням кульшових суглобів - двобічний коксартроз, рентген стадія І, СФН І. Рекомендовано прийом препаратів: протекон, артоксан 20 мг, рабімак 20 мг.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова апеляційного суду не відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

На відміну від договору дарування, за договором довічного утримання (догляду), який, згідно із доводами позовної заяви, мала на увазі позивачка, одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно, що унормовано статтею 744 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із статтями 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

За змістом частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Таким чином, для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Істотність помилки встановлює суд. 

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування (постанова Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, постанови Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 645/10160/15-ц, від 03 травня 2018 року у справах № 465/826/13-ц та № 334/7904/15-ц, від 18 листопада 2020 року у справі № 202/2578/19). 

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона є особою похилого віку, за станом здоров`я потребує стороннього догляду і матеріальної допомоги, укладаючи з відповідачкою договори дарування належного їй на праві власності житлового будинку та земельної ділянки, вважала, що укладає договір довічного утримання, тому помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачкою. Укладаючи договір, вона не мала наміру дарувати вказане майно, оскільки житловий будинок був єдиним її житлом.

Як вбачається із матеріалів справи, у відзиві на позовну заяву, подану до суду першої інстанції 29 квітня 2024 року, відповідачка ОСОБА_2 пояснила, що її мати ОСОБА_1 разом із своїм чоловіком ОСОБА_3 проживала у належному їй (відповідачці) на праві власності житловому будинкуза адресою: АДРЕСА_1 . Через похилий вік, часті хвороби, погане здоров`я, невеликі пенсії позивачка попросила її (відповідачку) переїхати до них в цей будинок та доглядати за ними. Натомість вона запропонувала переоформити будинок на відповідачку. Саме на прохання позивачки вона (відповідачка) разом із своїм чоловіком та дітьми переїхали у належний позивачці будинок. Стверджувала, що між позивачкою та нею була домовленість, що вона (відповідачка) доглядатиме за ОСОБА_1 та її чоловіком, а позивачка переоформить право власності на будинок, і така домовленість була виконана.

У відповідності до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Разом із тим, переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційним судом не було надано оцінки зазначеним вище доводам відповідачки на предмет фактичного визнання нею обставин, на які посилалася позивачка як на підставу своїх вимог.

Крім того, як стверджує позивачка, уклавши 19 січня 2023 рокудоговори дарування житлового будинку та земельної ділянки, вона продовжувала постійно проживати у вказаному будинку, який є єдиним її житлом, поки угрудні 2023року вона зчоловіком через постійні сварки з відповідачкою були змушені переїхати проживати в квартиру іншої дочки  ОСОБА_7 .

Наведене також залишилося поза увагою та оцінкою апеляційного суду.

При цьому підлягає дослідженню питання щодо наявності/відсутності у ОСОБА_1 майнових прав на інше житлове приміщення, з огляду на те, що на час укладення оспорюваних договорів дарування позивачка була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 . 

Із матеріалів справи також вбачається, що в судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_7 , яка підтвердила доводи позивачки, викладені у позовній заяві.

Водночас оцінки вказаним свідченням суд апеляційної інстанції не надав.

Вказані обставини мають суттєве значення для повного встановлення обставин справи та об`єктивного вирішення справи.

Суд касаційної інстанції у силу своїх процесуальних повноважень (стаття 400 ЦПК України) позбавлений можливості встановлювати фактичні обставини.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Ураховуючи, що судом апеляційної інстанції не встановленні фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про наявність підстав для скасування постанови апеляційного суду з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Давиденко Віктор Віталійович, задовольнити частково.

Постанову Житомирського апеляційного суду від 03 грудня 2024 рокускасувати.

Справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договорів дарування недійсними та скасування рішення про державну реєстрацію направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий  М. Є. Червинська

Судді: І. А. Воробйова 

А. Ю. Зайцев 

Є. В. Коротенко 

В. М. Коротун