ОКРЕМА ДУМКА
судді Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду Ситнік О. М. 
щодо постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2026 року в справі № 299/6210/21 (провадження № 61-18428св23)
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2022 року у складі судді Кашуби А. В. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 30 жовтня 2023 року в складі колегії суддів Собослоя Г. Г., Джуги С. Д., Кондора Р. Ю.
у справі за позовом керівника Берегівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Пийтерфолвівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про визнання наказу недійсним та його скасування, витребування земельної ділянки

У грудні 2021 року керівник Берегівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Пийтерфолвівської сільської ради Берегівського району Закарпатської області звернувся до суду із позовом, у якому зазначив, що Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області (далі - ГУ Держгеокадастру) наказом від 21 лютого 2019 року № 325-сг незаконно передало ОСОБА_3 у власність земельну ділянку площею 1,00 га для ведення особистого селянського господарства, оскільки останній уже раніше реалізував своє право на безоплатне отримання земельної ділянки такого ж цільового призначення. 
Прокурор зазначив, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності поза волею держави, оскільки ГУ Держгеокадастру, приймаючи наказ про передачу землі, діяв не у спосіб та не в межах повноважень, визначених законом. У подальшому ОСОБА_3 відчужив земельну ділянку на користь ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 02 березня 2019 року, однак це не перешкоджає її витребуванню на користь держави відповідно до статті 388 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, оскільки майно вибуло з державної власності незаконно. 
Прокурор просив суд:
- визнати недійсним та скасувати наказ ГУ Держгеокадастру від 21 лютого 2019 року № 325-сг «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки», згідно із яким ОСОБА_3 передано безоплатно у власність земельну ділянку (кадастровий номер - 2121281200:01:001:0110) площею 1,00 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, що розташована за межами населених пунктів, контур 464 на території Великопаладської сільської ради Берегівського (Виноградівського) району Закарпатської області;
- витребувати у ОСОБА_1 на користь держави земельну ділянку, кадастровий номер - 2121281200:01:001:0110, площею 1,00 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, вартістю 417 300,00 грн, що розташована за межами населених пунктів, контур 464 на території Великопаладської сільської ради Берегівського (Виноградівського) району Закарпатської області.
19 жовтня 2022 року рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області рішенням, залишеним без змін постановою Закарпатського апеляційного суду від 30 жовтня 2023 року, позов задоволено.
Визнано недійсним та скасовано наказ ГУ Держгеокадастру від 21 лютого 2019 року № 325-сг «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки», згідно із яким ОСОБА_3 передано безоплатно у власність земельну ділянку (кадастровий номер - 2121281200:01:001:0110) площею 1,00 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, що розташована за межами населених пунктів, контур 464 на території Великопаладської сільської ради Берегівського (Виноградівського) району Закарпатської області.
Витребувано у ОСОБА_1 на користь держави земельну ділянку, кадастровий номер - 2121281200:01:001:0110, площею 1,00 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, вартістю 417 300,00 грн, що розташована за межами населених пунктів, контур 464 на території Великопаладської сільської ради Берегівського (Виноградівського) району Закарпатської області. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Судові рішення мотивовані тим, що  ОСОБА_3 незаконно повторно реалізував право на безоплатне отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, тоді як відповідно до частини четвертої статті 116 Земельного кодексу (далі - ЗК) України таке право може бути використане лише один раз за кожним видом цільового призначення земель. У 2017 році ОСОБА_3 вже отримав у власність земельну ділянку площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, а у 2019 році на підставі наказу ГУ Держгеокадастру повторно набув ще одну земельну ділянку площею 1,00 га того ж виду використання. 
Оскільки земельна ділянка вибула з державної власності поза волею держави, відповідно до статті 388 ЦК України вона може бути витребувана навіть у добросовісного набувача. 
03 червня 2026 року постановою Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2022 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 30 жовтня 2023 рокузалишено без змін.
У постанові Верховного Суду зазначено, що суди попередніх інстанцій керувалися тим, що оскільки передача земельних ділянок безоплатно у власність громадянину ОСОБА_3 у межах визначених норм безоплатної приватизації по одному й тому ж виду використання - для ведення особистого селянського господарства, проведена двічі; оскаржуваний наказ ГУ Держгеокадастру, яким вдруге для ведення особистого селянського господарства  ОСОБА_3 , передано у власність земельну ділянку державної власності, суперечить приписам частини четвертої статті 116 ЗК України та принципам земельного законодавства, то такий наказ підлягає визнанню недійсним та скасуванню.
Спірна земельна ділянка з кадастровим номером 2121281200:01:001:0110 вибула з державної власності поза волею власника - українського народу, який делегував свої права державі в особі відповідних органів, то подальше відчуження цієї земельної ділянки та набуття її у власність ОСОБА_1 відбулось з порушенням вимог статей 328, 330 ЦК України, і така земельна ділянка підлягає витребуванню у ОСОБА_1 на користь держави.
Посилання у касаційній скарзі на те, що суди попередніх інстанцій безпідставно здійснили втручання у право заявника як добросовісного набувача на мирне володіння його майном є безпідставним, оскількивитребування спірного майна, зокрема, у кінцевого набувача  ОСОБА_1 є законним, пропорційним та виправданим заходом, який переслідує легітимну мету та необхідний у демократичному суспільстві, не порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція).
Із такими висновками не погоджуюся, тому відповідно до частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК України) висловлюю окрему думку.
Суди встановили, що 03 липня 2017 року Середнянська селищна рада Ужгородського району Закарпатської області рішенням «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства» на підставі статей 118 та 121 ЗК України передала ОСОБА_3 у власність земельну ділянку з кадастровим номером 2124855500:11:013:0011 площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства розташованої за адресою: с. Вовково, урочище «Біля Ватерло». 
05 липня 2017 року на підставі вказаного рішення органу місцевого самоврядування, державний реєстратор приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г. В. прийняла рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2124855500:11:013:0011 площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства розташованої за адресою: с. Вовково, урочище «Біля Ватерло».
13 липня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу № 883 ОСОБА_3 відчужив земельну ділянку на користь ОСОБА_4 , що підтверджується інформаційною довідкою від 25 березня 2021 року № 249933990 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно.
21 лютого 2019 року наказом ГУ Держгеокадастру № 325-сг «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки» передано безоплатно у власність ОСОБА_3 земельну ділянку з кадастровим номером 2121281200:01:001:0110 площею 1,00 га із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, що розташована за межами контур 464 на території Великопаладської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області. 
22 лютого 2019 року державний реєстратор виконавчого комітету Ужгородської міської ради Гечка К. В. прийняла рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на вказану земельну ділянку.
02 березня 2019 року на підставі договору купівлі-продажу від № 427 відчужив земельну ділянку на користь ОСОБА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою від 25 березня 2021 року № 249934463 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно. 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
У статті 15 ЦК України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Звертаючись до суду з позовом, прокурор зазначав, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності поза волею держави, оскільки ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області, приймаючи наказ про передачу землі, діяв не у спосіб та не в межах повноважень, визначених законом. У подальшому ОСОБА_3 відчужив земельну ділянку на користь ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 02 березня 2019 року, однак це не перешкоджає її витребуванню на користь держави відповідно до статті 388 ЦК України, оскільки майно вибуло з державної власності незаконно і поза її волею. 
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Під час розгляду справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах.
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.
При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.
Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).
Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19.
У Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Конституції України).
Споживач послуг органу державної влади презюмує, що рішення цього органу є законними і такими, що прийняті у межах компетенції.
У справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом всіх статей Конвенції (див. рішення у справах від 20 травня 2010 року «Україна-Тюмень» проти України» (заява № 22603/02); від 25 червня 1996 «Амюр проти Франції» (Amuur v. France), Reports of Judgments and Decisions 1996-III, pp. 850-51, § 50; «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece), № 25701/94, § 79, ECHR 2000-XII; «Малама проти Греції» (Malama v. Greece), № 43622/98, § 43, ECHR 2001-II).
Отже, позбавлення права власності має бути: здійснене відповідно до закону, необхідним у демократичному суспільстві і спрямованим на досягнення «справедливого балансу» між інтересами суспільства та інтересами заявника.
Втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., серед інших, рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden)). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові статті 1 Першого протоколу, включно із другим реченням, яке необхідно розуміти у світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (див. рішення ЄСПЛ від 20 листопада 1995 року у справі «Прессос Компанія Нав`єра С. А. та інші проти Бельгії» (Pressos Compania Naviera S. A. and Others v. Belgium)).
Перевіряючи дотримання «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав людини, ЄСПЛ у рішенні від 16 лютого 2017 року в справі «Кривенький проти України» констатував порушення такого балансу у зв`язку з позбавленням заявника права на земельну ділянку без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, тобто порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції. ЄСПЛ зробив висновок, що мало місце непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Право власності та право користування земельною ділянкою набуваються в порядку, визначеному ЗК України, який також передбачає вичерпний перелік підстав для припинення таких прав.
Отже, суди під час розгляду справ, пов`язаних із захистом права власності на землю чи права землекористування, повинні неухильно дотримуватися положень ЗК України щодо підстав для припинення прав на землю та гарантій, установлених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, щодо захисту права власності.
Позбавлення права власності можливе лише за умови, що власник, повідомлений про обмеження у користуванні земельною ділянкою, такі обмеження порушить. Вказані порушення мають бути належним чином зафіксовані, а наслідком таких порушень може бути передбачене законом вилучення земельної ділянки. В іншому випадку позбавлення права власності на земельну ділянку без відповідної майнової компенсації незалежно від того, чи заявляв про неї відповідач, узаконює порушення органів державної влади чи місцевого самоврядування при розпорядженні землею та звільняє їх від будь-якої відповідальності перед особою, яка потерпіла від їх неправомірних дій.
Беззаперечно, що в даному випадку, прийнявши рішення про передачу у власність ОСОБА_3 повторно безоплатно у власність земельної ділянки площею 10.ю га для ведення особистого селянського господарства, ГУ Держгеокадастру не врахувало, що ОСОБА_3 уже реалізував своє право на отримання у власність земельної ділянки площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на підставі рішення Середнянської селищної ради Ужгородського району Закарпатської області, що порушило вимоги частини четвертої статті 116 ЗК України.
Але необхідно враховувати, що передача у власність ОСОБА_3 спірної земельної ділянки була здійснена не приватною особою, а уповноваженим територіальним органом виконавчої влади - ГУ Держгеокадастру, який відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
ОСОБА_5 , набуваючи у власність земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_3 , мав право презюмувати, що рішення та дії суб`єкта владних повноважень відбувалися в межах законодавчого поля, а отже на таку особу не може бути покладено обов`язку перевіряти законність дій відповідних органів влади. Це є виключно правом приватної особи.
У цьому випадку передача земельної ділянки здійснена як наслідок певної процедури пприватизації, дотримання якої мало контролюватися кількома органами, які мають не лише відповідні знання, але і відповідний обсяг повноважень для унеможливлення порушень.
Як вже зазначалося, умовою застосування статті 388 ЦК України є вибуття майна, а саме - земельної ділянки, поза волею її власника.
З матеріалів справи та обставин, установлених судами попередніх інстанцій, вбачається, що земельна ділянка була передана у власність первісному набувачу за наказом ГУ Держгеокадастру від 21 лютого 2019 року № 325-сг «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у власність земельної ділянки», тобто, на час вирішення питання про передачу у власність земельної ділянки, уповноваженим органом у межах наданих повноважень, але з порушенням вимог щодо заборони повторної передачі земельної ділянки безоплатно по одному і тому ж виду цільового призначення.
Оскільки майно вибуло з володіння власника з його волі, а не поза його волею, то підстав для повернення земельної ділянки згідно зі статтею 388 ЦК України не вбачається.
У справі, що переглядається, витребування земельної ділянки, відчуженої набувачеві від фізичній особі, яка, у свою чергу, набула цю земельну ділянку з волі власника - органу державної влади, не відповідає вимогам закону, оскільки стаття 388 ЦК України передбачає таке витребування лише у випадку вибуття майна з володіння поза волею власника.
За результатами перегляду справи в касаційному порядку Верховний Суд мав скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Суддя О. М. Ситнік