ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2026 року 
м. Київ
cправа № 902/1256/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Зуєва В.А. (головуючого), Берднік І.С., Міщенка І.С.
секретаря судового засідання - Дерлі І.І.
за участю представників сторін:
позивача - не з`явився
відповідача - не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Комфірмат"
на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 31.03.2026 (у складі колегії суддів: Павлюк І.Ю. (головуючий), Крейбух О.Г., Розізнана І.В.)
за позовом Вінницької міської ради
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комфірмат"
про стягнення коштів
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст та підстави позовних вимог
1.1. 11.09.2025 Вінницька міська рада (далі - Рада, Позивач) звернулася до Господарського суду Вінницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Комфірмат" (далі - ТОВ "Комфірмат", Відповідач, Скаржник) про (з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 06.11.2025) стягнення 2 296 669,88 грн безпідставно збережених грошових коштів пайової участі, 682 025,08 грн інфляційних втрат та 201 792,34 грн 3% річних.
1.2. Мотивуючи позовні вимоги Рада зазначила, що Відповідач як замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту у зв`язку будівництвом житлового комплексу, а тому зобов`язаний повернути ці кошти на підставі, зокрема, пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 20.09.2019 № 132- ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" (далі - Закон № 132-ІХ). 
Рада також зазначила, що будівництво об`єкта розпочалося у липні 2019 року, тобто до набрання чинності вказаним законом, тому Відповідач був зобов`язаний у період з початку будівельних робіт до 01.01.2020 звернутися до Позивача з заявою про укладення договору про пайову участь, до якої додати належні документи, що підтверджують кошторисну вартість будівництва об`єкта, та очікувати від органу місцевого самоврядування відповідного розрахунку і примірника договору. За доводами Ради, ТОВ "Комфірмат" вказаного обов`язку не виконало, а саме не звернулося до Вінницької міської ради щодо укладення договору (друга черга будівництва 1 пусковий комплекс), тому останньою нараховано таку пайову участь у розмірі 2 296 669,88 грн та штрафні санкції за власним розрахунком у порядку статті 625 Цивільного кодексу України. 
Позов також обґрунтований тим, що дозвіл на початок виконання будівельних робіт є офіційним документом, створеним та поданим самим Відповідачем, і в силу положень статті 37 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" право на будівництво виникає саме з моменту отримання дозволу, а не фактично виконання робіт. За доводами Ради, початком будівництва є момент отримання дозволу на виконання будівельних робіт. В такий спосіб з моменту отримання дозволу ТОВ "Комфірмат" набуло статусу забудовника та у нього виник обов`язок щодо сплати пайової участі у розвиток інфраструктури Вінницької міської територіальної громади відповідно до Закону № 132-IX.
1.3. До позовної заяви додано рішення Ради від 27.12.2019 № 2083, яким затверджено Порядок залучення, розрахунку величини і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури Вінницької міської територіальної громади, а також форму відповідного типового договору. 
2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.1. Рішенням Господарського суду Вінницької області від 21.01.2026 у справі №902/1256/25 у позові відмовлено повністю.
Вказане рішення мотивоване тим, що роботи по будівництву об`єкта другої черги розпочато в січні 2021 року, а тому у Відповідача відсутній обов`язок укладення договору та сплати пайової участі за здійснення вказаного будівництва.
2.2. Додатковим рішенням Господарського суду Вінницької області від 04.02.2026 у справі №902/1256/25 заяву задоволено частково, стягнуто з Ради 40 000 грн судових витрат на професійну правничу допомогу, у частині стягнення 121 409,73 грн таких витрат відмовлено.
Суд першої інстанції врахував складність справи та обсяг наданої професійної правничої допомоги, а тому визнав обґрунтованим обсяг правничої допомоги у загальній сумі 40 000 грн, а в іншій частині (в сумі 121 409,73 грн) - залишив за Відповідачем.
2.3. Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 31.03.2026 задоволено апеляційні скарги Ради на вказані рішення та додаткове рішення Господарського суду Вінницької області відповідно від 21.01.2026 та від 04.02.2026, скасовано їх з ухваленням нових рішень, позов Ради задоволено та стягнуто з ТОВ "Комфірмат" 2 296 669,88 грн безпідставно збережених коштів, 682 025,08 грн інфляційних втрат та 201 792,34 грн 3% річних. 
У задоволенні заяви про розподіл витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.
2.4. Відповідач з такою постановою суду апеляційної інстанції не погодився та скористався правом її касаційного оскарження.
3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
3.1. Касаційне провадження у справі відкрито 04.05.2026 на підставі пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України. Одночасно Судом було зупинено виконання постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 31.03.2026 до закінчення її перегляду в касаційному порядку.
3.2. У своїй касаційній скарзі Відповідач просить Суд скасувати постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 31.03.2026, а рішення Господарського суду Вінницької області від 21.01.2026 та додаткове рішення Господарського суду Вінницької області від 04.02.2026 у справі №902/1256/25 залишити без змін.
3.3. Доводами касаційної скарги ТОВ "Комфірмат" визначило:
- неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме підпункту 3 пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX, що визначає порядок сплати та розмір пайової участі. За доводами Скаржника, апеляційним судом зазначену норму застосовано до правовідносин, у яких будівництво розпочато у 2021 році, без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21;
- застосування до спірних правовідносин нерелевантної судової практики, а саме висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19 та від 19.02.2025 у справі № 903/468/24, а саме щодо об`єктів, будівництво яких розпочато до 2021 року;
- відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме частини першої статті 37 та статті 7 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" у взаємозв`язку з підпунктом 3 пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX щодо визначення моменту виникнення обов`язку зі сплати пайової участі у випадку, коли безстроковий дозвіл на виконання будівельних робіт був отриманий у 2019 році, а фактичне будівництво об`єкта розпочато лише у 2021 році, тобто після скасування інституту пайової участі (в частині розмежування правових понять "право на початок будівельних робіт" та "початок будівельних робіт" для цілей визначення обов`язку із пайової участі);
- встановлення судом апеляційної інстанції обставин, що мають суттєве значення для справи, на підставі недопустимих доказів (встановлення дати початку будівельних робіт без урахування акта готовності об`єкта до експлуатації, журналу будівельних робіт та відповіді на адвокатський запит).
3.4. Рада у відзиві на касаційну скаргу просить Суд залишити її без задоволення, а постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 31.03.2026 - без змін.
3.5. У додаткових поясненнях ТОВ "Комфірмат" зазначає про безпідставність доводів Ради, наведених у відзиві на касаційну скаргу. 
3.6. Ухвалою Суду 20.05.2026 у судовому засіданні оголошено перерву до 03.06.2026.
3.7. 03.06.2026, у день судового засідання, від представника ТОВ "Комфірмат" адвоката Ліскова А.І. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату.
В обґрунтування зазначеного клопотання представник Скаржника послався на те, що не може взяти участь у судовому засіданні у зв`язку з перебуванням його дружини на стаціонарному лікуванні та потребою постійного стороннього догляду за нею.
При цьому до клопотання додано опис ультразвукового дослідження від 01.06.2026 із зазначенням, що досліджені показники відповідають нормі. Інших додаткових документів, що підтверджують потребу постійного стороннього догляду, медичних висновків тощо Суду надано не було.
Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 216 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 202 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.
У статті 56 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що сторона може брати участь у судовому процесі особисто або через представника. Особиста участь особи у справі не позбавляє її права мати в цій справі представника. При цьому кількість представників, яким надається право представляти особу у судовому процесі, законодавчо не обмежена.
Суд бере до уваги, що ТОВ "Комфірмат", звертаючись із клопотанням про відкладення розгляду справи, було завчасно та належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання. За таких обставин саме на нього покладався обов`язок завчасно організувати належне представництво своїх інтересів у суді, зокрема з урахуванням можливих ризиків, пов`язаних із неможливістю участі конкретного представника у судовому засіданні.
Відповідно до частини четвертої статті 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Крім того, відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
З урахуванням наведеного, а також беручи до уваги, що ТОВ "Комфірмат" є ініціатором касаційного перегляду справи, було належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання, його правова позиція повністю викладена у касаційній скарзі, а у судовому засіданні 20.05.2026 представником Лісковим А.І. уже були надані всі пояснення, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про відкладення розгляду справи. Також Суд ураховує, що під час оголошення перерви у судовому засіданні було окремо наголошено на відсутності необхідності подання учасниками справи додаткових пояснень чи заяв з посиланням на приписи статті 161 Господарського процесуального кодексу України та правові наслідки їх подання. Також Суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи у судове засідання.
При цьому, вжиті Судом процесуальні дії забезпечують дотримання принципів змагальності та рівності сторін у судовому процесі, а відкладення розгляду справи за відсутності обґрунтованих причин суперечить завданню господарського судочинства щодо забезпечення своєчасного та ефективного розгляду справи.
4. Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій
4.1. 11.10.2018 рішенням виконавчого комітету Ради №2245 Відповідачу надано вихідні дані - містобудівні умови та обмеження на проектування житлового комплексу з паркінгом та вбудовано-прибудованими громадськими приміщеннями по проспекту Юності біля будинку №16 в м. Вінниця.
Відповідно до пункту 2.3 цього рішення ТОВ "Комфірмат" зобов`язано до прийняття об`єкта до експлуатації укласти договір про сплату пайової участі у розвитку інфраструктури міста.
4.2. 18.04.2019 замовнику ТОВ "Конфірмат" видано дозвіл на виконання будівельних робіт ВН112191082613 "Нове будівництво житлового комплексу з паркінгом та вбудовано-прибудованими громадськими приміщеннями по проспекту Юності, біля будинку №16 в м. Вінниці".
4.3. Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи (том 1 а.с. 10-23), 27.12.2019 рішенням Ради №2083 затверджено Порядок залучення, розрахунку величини і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури Вінницької міської територіальної громади, а також форму відповідного типового договору. 
Згідно з вказаним Порядком (пункт 1.3.1) замовники будівництва на земельній ділянці у Вінницькій міській територіальній громаді перераховують до бюджету Вінницької міської територіальної громади кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайова участь) у такому розмірі та порядку:
- для нежитлових будівель та споруд - 4% загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;
- для житлових будинків - 2% вартості будівництва об`єкта, яка розраховується за офіційними показниками опосередкованої вартості спорудження житла по регіонах України.
4.4. 24.06.2021 між Виконавчим комітетом Вінницької міської ради та ТОВ "Комфірмат" укладено Договір про пайову участь замовників будівництва у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури Вінницької міської територіальної громади.
Відповідно до пункту 1.1 вказаного Договору його предметом є зобов`язання ТОВ "Комфірмат" прийняти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури Вінницької міської територіальної громади при здійсненні нового будівництва Об`єкта: житлового комплексу з паркінгом та вбудовано-прибудованими громадськими приміщеннями по просп. Юності біля будинку №16 в м. Вінниця (1 черга) в порядку та на умовах, визначених цим договором. Величина пайової участі при здійсненні будівництва об`єкта склала 1 813 331 грн (п.2.1 Договору) та не є предметом спору у цій справі.
4.5. У подальшому Відповідачу видані сертифікати про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, а саме:
- 09.11.2021 ВН122211029447 "Нове будівництво житлового комплексу з паркінгом та вбудовано-прибудованими громадськими приміщеннями по просп. Юності, біля будинку №16 в м. Вінниці" (перша черга);
- 07.10.2022 ВН122221003106 "Нове будівництво житлового комплексу з паркінгом та вбудовано-прибудованими громадськими приміщеннями по просп. Юності, біля будинку №16 в м. Вінниці"(друга черга 1 пусковий комплекс).
4.6. Оскільки ТОВ "Комфірмат" не зверталося до Ради та її виконавчих органів щодо укладення такого ж Договору стосовно другої черги будівництва, то Департамент економіки і інвестицій Ради направив Відповідачу відповідний лист, у відповідь на який 08.04.2025 ТОВ "Комфірмат" зазначило, що з 01.01.2021 обов`язок для замовників будівництва щодо здійснення пайової участі припинено.
4.7. З огляду на викладене Рада звернулася до суду з позовом у цій справі задля поновлення порушеного, на її думку, права територіальної громади на отримання таких коштів до місцевого бюджету.
5. Позиція Верховного Суду
5.1. Заслухавши суддю-доповідача, присутніх у судовому засіданні 20.05.2026 представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування господарськими судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
5.2. Відповідно до статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
5.3. Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстави, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доведення наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, статтею 287 Господарського процесуального кодексу України, покладається на скаржника. Такі висновки Верховного Суду містяться у постановах, зокрема, від 17.01.2023 у справі № 910/20309/21, від 01.05.2024 у справі № 910/9635/22, від 15.01.2026 у справі № 916/411/23, від 04.02.2026 у справі № 920/1557/24, від 06.05.2026 у справі № 908/1619/25 та інших. 
5.4. У справі, що переглядається, предметом спору є вимога про стягнення доходу, отриманого від безпідставно набутого майна (збережених без належної правової підстави коштів пайової участі), та нарахованих на цю суму інфляційних втрат і 3 % річних.
5.5. У свою чергу предметом касаційного перегляду у цій справі № 902/1256/25 є постанова апеляційного суду, якою скасовано рішення місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позову та ухвалено нове рішення про задоволення позову з одночасним скасуванням додаткового рішення про розподіл судових витрат.
Розглянувши справу в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
5.6. Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17.02.2011 № 3038-(далі - Закон № 3038-VI).
За статтею 1 Закону № 3038-VI замовником будівництва визначається фізична або юридична особа, яка має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.
Частиною першою статті 2 цього Закону вказано, що плануванням і забудовою територій є діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.
5.7. Нормами статті 40 Закону № 3038-VI було визначено обов`язок у передбачених цим Законом випадках щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту до прийняття такого об`єкта в експлуатацію, а також обов`язок щодо укладення відповідного договору про пайову участь, положеннями якого мала бути визначена належна до перерахування сума (розмір пайової участі).
При цьому, частиною дев`ятою статті 40 Закону № 3038-VI було передбачено, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.
5.8. 01.01.2020 набули чинності норми Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 № 132-IX (далі - Закон № 132-IX), якими статтю 40 Закону № 3038-VI виключено.
За змістом Закону № 132-IX, зокрема прикінцевих та перехідних положень до нього, з 01.01.2020 у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01.01.2020.
5.9. Таким чином, починаючи з 01.01.2020 передбачений до цього статтею 40 Закону № 3038-VI обов`язок замовників забудови земельної ділянки у населеному пункті щодо необхідності укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту перестав існувати.
Разом з тим, абзацом першим пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX визначено, що договори про сплату пайової участі, укладені до 01.01.2020, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.
5.10. В такий спосіб законодавцем під час внесення змін до Закону № 3038-VI (шляхом виключення статті 40 вказаного Закону на підставі Закону № 132-IX) було чітко визначено підстави та порядок пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту щодо об`єктів, будівництво яких було розпочато до внесення законодавчих змін, а саме:
- договори пайової участі, укладені до 01.01.2020 на підставі вимог статті 40 Закону № 3038-VI, залишались дійсними до їх повного виконання і після виключення вказаної статті (абзац перший пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX). Тобто істотні умови, зокрема щодо розміру пайової участі, строку сплати пайової участі, відповідальності сторін, які відповідно до закону підлягали врегулюванню у таких договорах, залишались незмінними;
- якщо станом на 01.01.2020 такі об`єкти не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені та оскільки з 01.01.2020 встановлений статтею 40 Закону № 3038-VI обов`язок щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів пайової участі, як і обов`язок щодо укладення відповідного договору, перестав існувати, тому законодавцем було визначено нормативне регулювання таких правовідносин прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX. 
Зокрема абзацом 2 пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX визначено розмір та порядок пайової участі замовників будівництва, а саме: протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) у такому розмірі та порядку:
1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):
- для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;
- для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування;
3) замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва;
4) пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію;
5) кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту;
6) інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації.
5.11. Зі змісту наведених норм вбачається, що передбачений прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX порядок пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем для: 
(1) об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені; 
(2) об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році. 
Таких висновків на підставі аналізу норм Закону № 132-IX, зокрема, дійшов Верховний Суд у постанові від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21, з посиланням на відповідні правові позиції Великої Палати Верховного Суду, та при цьому сформував наступну правову позицію:
"Закон № 132-не врегульовує питання пайової участі у випадку, коли будівництво об`єкта розпочато після 01.01.2021. При цьому, у правовому регулюванні правовідносин щодо пайової участі замовника будівництва об`єкта, зведення якого розпочато після 01.01.2021, варто враховувати локальні нормативні акти органів місцевого самоврядування та норми Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", підпункт 5 пункту "а" статті 28 якого серед власних (самоврядних) повноважень виконавчих органів міських рад передбачає залучення на договірних засадах коштів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, розташованих на відповідній території, та коштів населення, а також бюджетних коштів на будівництво, розширення, ремонт і утримання на пайових засадах об`єктів соціальної і виробничої інфраструктури та на заходи щодо охорони навколишнього природного середовища".
5.12. З урахуванням наведеного нормативного регулювання спірних правовідносин та судової практики колегія суддів погоджується із тим, що положення Закону № 132-IX не регулюють питання пайової участі у випадку, коли будівництво об`єкта розпочато після 01.01.2021.
5.13. За доводами Скаржника, апеляційний господарський суд в оскаржуваній постанові безпідставно ототожнив поняття "право на початок будівельних робіт" та "початок будівельних робіт" для цілей визначення обов`язку із пайової участі, що призвело до безпідставного застосування вимог Закону № 132-IX у спосіб зобов`язання його як замовника будівництва сплатити пайову участь за введення в експлуатації другої черги будівництва. 
Як зазначає Відповідач у касаційній скарзі, суд апеляційної інстанції при ухваленні постанови про задоволення позову безпідставно застосував правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 19.02.2025 у справі № 903/468/24, оскільки її ухвалено за інших фактичних обставин, а саме у спорах щодо об`єктів, будівництво яких розпочато до 2021 року.
Як вбачається зі змісту постанови у вказаній справі № 903/468/24, судами попередніх інстанцій встановлено, що дозвіл на виконання будівельних робіт від 02.07.2019 було видано на весь об`єкт будівництва - багатоквартирний житловий - секції 1-6. Згідно з актом готовності об`єкта до експлуатації від 07.09.2023, у період із липня 2019 по липень 2023 було здійснено будівництво об`єкта: "Нове будівництво багатоквартирного житлового будинку. У подальшому 04.10.2023 Державна інспекція архітектури та містобудування України видала відповідачу сертифікат про відповідність вказаного закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та підтвердила його готовність до експлуатації.
Таким чином Верховний Суд у справі № 903/468/24 врахував, що будівництво об`єкта розпочалося в липні 2019 року, тобто до набрання чинності Законом № 132-, а тому відповідач зобов`язаний був у період з початку будівельних робіт і до 01.01.2020 звернутися до Міськради з заявою про укладення договору про пайову участь, до якої додати документи, що підтверджують кошторисну вартість будівництва об`єкта, та очікувати від Міськради відповідного розрахунку та примірника договору. Натомість замовник будівництва до міської ради із заявою про укладення договору про пайову участь не звертався, відповідно такий договір між сторонами не укладався та, як наслідок, грошові кошти до місцевого бюджету відповідачем не сплачувалися, що свідчить про порушення останнім норми статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" щодо обов`язкової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту, яка на момент початку побудови об`єкта і до 01.01.2020 була чинною.
При цьому зі змісту зазначеної постанови суду касаційної інстанції вбачається, що Верховний Суд у постанові у справі № 903/468/24 не зазначав про імперативне ототожнення дати отримання дозволу з початком будівництва та не формував відповідного правового висновку, а лише, виключно з урахуванням обставин справи та акта готовності об`єкта до експлуатації, зазначив про початок будівельних робіт у липні 2019 року.
В такий спосіб, враховуючи, що у справі № 903/468/24 будівництво об`єкта розпочате до 01.01.2020, а нормами абзацу 2 пункту 2 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 132-IX визначено обов`язок перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі до прийняття такого об`єкта в експлуатацію, суди попередніх інстанцій у цій справі № 902/1256/25 безпідставно послалися на правові висновки у вищевказаній справі.
5.14. Суд звертає увагу, що законодавець в частині другій статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" пов`язував обов`язок сплати пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту з наміром щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті.
Натомість після виключення цієї статті на підставі Закону № 132-IX від 20.09.2019 обов`язок зі сплати замовником будівництва пайового внеску та строк звернення до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про його визначення пов`язувався саме з початком будівництва.
5.15. Суд враховує, що обставини кожної справи є унікальними та потребують окремої оцінки, з урахуванням фактичного складу, наданих доказів і специфіки правовідносин, а висновки Верховного Суду не мають універсального характеру та застосовуються з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Такі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 21.02.2025 у справі № 922/444/24, від 20.08.2025 у справі № 910/12093/24, від 03.12.2025 у справі № 926/3255/24, від 19.02.2026 у справі № 120/14171/24.
У справі, що розглядається, моментом початку будівельних робіт спірної другої черги житлового комплексу є січень 2021 року, про що зазначено в Акті готовності об`єкта до експлуатації від 29.09.2022, підписаному представниками відповідних уповноважених контролюючих органів. 
З урахуванням викладеного Верховний Суд зазначає, що за встановленими обставинами цієї справи № 902/1256/25, а саме з огляду на видачу ТОВ "Конфірмат" дозволу на виконання будівельних робіт житлового комплексу, що передбачає їх виконання у декілька черг, початком будівництва саме другої черги є січень 2021 року, тобто та дата, яка зазначена у Акті, а не та, що співпадає з датою у дозволі (18.04.2019).
5.16. Хоча суд першої інстанції дійшов правильного висновку про дату початку спірного будівництва, проте передчасно відмовив у задоволенні позову внаслідок неправильного застосування норм матеріального права - Закону № 132-IX та рішення Вінницької міської ради від 27.12.2019 № 2083.
5.17. В такий спосіб та з огляду на відсутність підстав для ототожнення дати отримання дозволу на будівельні роботи та фактичного початку будівельних робіт, колегія суддів зазначає про те, що до спірних у цій справі № 902/1256/25 правовідносин не підлягають застосуванню норми Закону № 132-IX.
5.18. Зазначене хоча і частково підтверджує підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, проте не є підставою для задоволення касаційної скарги з огляду на наступне.
5.19. Судами попередніх інстанцій встановлено ухвалення Радою рішення від 27.12.2019 №2083, яким затверджено Порядок залучення, розрахунку величини і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури Вінницької міської територіальної громади, а також форму відповідного договору. 
Згідно з вказаним Порядком замовники будівництва на земельній ділянці у Вінницькій міській територіальній громаді перераховують до бюджету Вінницької міської територіальної громади кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайова участь) у такому розмірі та порядку:
- для нежитлових будівель та споруд - 4% загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;
- для житлових будинків - 2% вартості будівництва об`єкта, яка розраховується за офіційними показниками опосередкованої вартості спорудження житла по регіонах України.
Тобто рішенням Ради, прийнятим після ухвалення (20.09.2019) та до набрання чинності (01.01.2020) Законом Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 № 132-IX, визначено порядок сплати коштів пайової участі та розмір внеску, що відповідає вимогам вказаного Закону.
Зокрема пункт 4.3 затвердженого вказаним рішенням Ради Порядку залучення, розрахунку величини і використання коштів пайової участі у розвиток інфраструктури Вінницької міської об`єднаної територіальної громади зобов`язує Замовника (фізичну або юридичну особу, яка має намір щодо забудови території і подала в установленому законом порядку відповідну заяву) протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкту звернутися до центру надання адміністративних послуг щодо укладення Договору.
Наведене повністю спростовує доводи касаційної скарги ТОВ "Комфірмат" про те, що станом на дату початку будівництва Вінницькою міською радою не було прийнято локальних нормативно-правових актів щодо порядку залучення коштів пайової участі.
5.20. Разом з тим, рішення Ради від 27.12.2019 № 2083 є підставою для укладення відповідного договору та для сплати забудовником коштів пайової участі ще і відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21, на яку ТОВ "Комфірмат" посилається у своїй касаційній скарзі.
5.21. Стаття 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлює обов`язковість актів і законних вимог органів та посадових осіб місцевого самоврядування та регламентує, що акти ради, сільського, селищного, міського голови, виконавчого комітету сільської, селищної, міської ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.
У свою чергу підпункт 5 пункту "а" статті 28 цього Закону відносить до власних (самоврядних) повноважень виконавчих органів міських рад залучення на договірних засадах коштів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, розташованих на відповідній території, та коштів населення, а також бюджетних коштів на будівництво, розширення, ремонт і утримання на пайових засадах об`єктів соціальної і виробничої інфраструктури та на заходи щодо охорони навколишнього природного середовища.
5.22. За таких обставин справи та з огляду на не укладення між ТОВ "Комфірмат" та Радою договору про сплату коштів пайової участі, Верховний Суд зазначає про порушення замовником будівництва зобов`язання про укладення договору про пайову участь та про наявність підстав для стягнення таких коштів у судовому порядку на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України. Як виснувала Велика Палата Верховного Суду у пунктах 90-91 постанови від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19, саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування.
Як наслідок, колегія суддів погоджується з постановою суду апеляційної інстанції про задоволення позову Вінницької міської ради, проте з урахуванням інших мотивів, а саме з огляду на встановлену судами попередніх інстанцій наявність рішення останньої від 27.12.2019 № 2083.
При цьому помилкове застосування до спірних правовідносин норм Закону № 132-не вплинуло на ухвалення законного судового рішення, яке не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань.
Так само не впливають на обґрунтованість оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції інші доводи касаційної скарги, що фактично зводяться до спонукання Верховного Суду здійснити додаткову оцінку доказів, встановити обставини справи та скасувати правильну по суті постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 31.03.2026.
5.23 В такий спосіб, перевіривши застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та для зміни чи скасування оскаржуваної постанови апеляційного господарського суду.
6. Висновки Верховного Суду
6.1. Відповідно до вимог статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
6.2. За вимогами пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішенні судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
6.3. Згідно положень частини першої статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Частина друга статті 309 Господарського процесуального кодексу України застерігає від скасування правильного по суті і законного рішення з одних лише формальних міркувань.
6.4. Звертаючись із касаційною скаргою, ТОВ "Комфірмат" не спростувало свого обов`язку сплатити кошти пайової участі у розвиток інфраструктури територіальної громади міста Вінниця та не довело порушення судом апеляційної інстанції основоположних принципів як необхідної передумови для скасування ухваленої у справі постанови.
6.5. Враховуючи межі перегляду справи судом касаційній інстанції, передбачені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає, що доводи Скаржника не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, тому підстав для задоволення касаційної скарги і скасування чи зміни оскаржуваної постанови немає.
6.6. Відповідно до частини третьої статті 332 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
7. Розподіл судових витрат
7.1. Враховуючи викладене, судовий збір за розгляд касаційної скарги на підставі статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на Скаржника.
Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317, 332 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Комфірмат" залишити без задоволення.
2. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 31.03.2026 у справі № 902/1256/25 залишити без змін.
3. Поновити виконання постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 31.03.2026 у справі № 902/1256/25.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв

Судді І. Берднік

І. Міщенко