Справа № 367/13366/25
Провадження № 2/202/2277/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпра у складі судді Михальченко А.О.,
секретаря судового засідання Пономаренко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі
цивільну справу № 367/13366/25,

за позовом 

Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасний Факторинг»

до 

ОСОБА_1 

про стягнення заборгованості

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

ТОВ «Сучасний Факторинг» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 10210956464 від 06.02.2021. Позивач зазначає, що між сторонами укладено зазначений кредитний договір, за яким відповідачу надано споживчий кредит на придбання товарів (мобільний телефон та супутні товари/послуги) у сумі 24 395,00 грн строком на 24 календарні місяці. Посилаючись на невиконання відповідачем зобов`язань, позивач просить стягнути заборгованість станом на 13.10.2025 у загальному розмірі 49 398,42 грн, з якої: заборгованість за тілом кредиту - 24 395,00 грн; заборгованість за комісією - 25 003,42 грн. Також позивач просить стягнути судові витрати: судовий збір - 2 422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу - 10 000,00 грн. 

07.01.2026 у справі відкрито спрощене позовне провадження та відповідачу встановлено строк для подання відзиву.

12.03.2026 через підсистему «Електронний суд» представник відповідача - адвокат Бутов М.А. подав відзив на позов у якому проти позовних вимог заперечив, посилаючись на таке: договір не містить обов`язкового реквізиту - дати укладення; позивач не надав договору доручення, на який є посилання у п. 4.4.1 договору, та не довів факт перерахування кредитних коштів; подана позивачем «виписка з особового рахунку» фактично є розрахунком заборгованості, а не первинним документом у розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», тож не підтверджує видачі кредиту; вимога про стягнення комісії є неправомірною, оскільки позивач намагається стягнути комісію за управління кредитом, а не проценти, та не довів фактичного надання будь-яких комісійних послуг споживачеві; у разі подання позивачем додаткових доказів після отримання відзиву це становитиме порушення ч. 3 ст. 83 ЦПК України. Просив відмовити у задоволенні позову повністю та покласти судові витрати на позивача.

27.05.2026 позивач подав додаткові письмові пояснення у яких заперечуючи проти відзиву зазначив, що: на виконання доручення відповідача, наданого у заяві на отримання споживчого кредиту та листі-зобов`язанні від 06.02.2021, перерахував кредитні кошти на рахунок ТОВ «ЦЕТЕХНО» (продавця), що підтверджується платіжною інструкцією № 2121 050 від 12.02.2021, яку долучено разом із клопотанням про долучення доказів (за поясненням позивача - у зв`язку з виявленням її відсутності в матеріалах справи); нарахування комісії за управління кредитом є правомірним, оскільки ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» (у редакції на момент укладення договору) прямо передбачала включення до загальних витрат за споживчим кредитом комісій кредитодавця, пов`язаних із наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту; діє презумпція правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), а оскільки рішення про недійсність договору відсутнє, підстав вважати його умови недійсними немає;) відповідач власноручно підписала договір, заяву, паспорт споживчого кредиту та графік платежів, була ознайомлена з усіма істотними умовами, у тому числі сукупною вартістю кредиту. Просив задовольнити позов у повному обсязі.

04.05.2026 представник відповідача Бутов М.А. подав письмові заперечення на клопотання про долучення доказів (платіжної інструкції № 2121 050 від 12.02.2021) та зазначив, що позивач подав вказаний позов лише через пів року після подання позову та після подання відзиву, а відтак позивачем подано доказ з порушенням строків.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, натомість у матеріалах справи наявна заява представника позивача про розгляд справи без його участі; позовні вимоги просить задовольнити у повному обсязі.
Відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. 

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання відповідача за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

06.02.2021 між ТОВ «Сучасний Факторинг» (кредитодавець) та ОСОБА_1 (покупець, позичальник) укладено кредитний договір № 10210956464, за яким відповідачу надано споживчий кредит на придбання товарів у сумі 24 395,00 грн строком на 24 календарні місяці. Договір, заяву на отримання споживчого кредиту, паспорт споживчого кредиту, лист-зобов`язання та графік платежів підписано відповідачем власноручно 06.02.2021, що підтверджено копія вказаних документів та не заперечується відповідачем.
Кредит є цільовим і безготівковим: за умовами заяви та листа-зобов`язання від 06.02.2021 відповідач доручила кредитодавцю перерахувати кредитні кошти у сумі 24 395,00 грн на рахунок продавця ТОВ «ЦЕТЕХНО» як оплату вартості придбаного товару (без урахування першого внеску 21 500,00 грн, сплаченого відповідачем продавцю самостійно).
Датою укладення договору є 06.02.2021, що установлено судом із сукупності підписаних відповідачем документів (заявою, паспортом споживчого кредиту, листом-зобов`язанням та додатком № 1, де відповідач власноручно зазначила дату «06.02.21»).
Факт перерахування кредитних коштів на виконання вказаного доручення підтверджується платіжною інструкцією № 2121 050 від 12.02.2021 на суму 24 395,00 грн. Зазначений документ відповідає ознакам первинного документа у розумінні статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та підтверджує рух коштів на користь продавця за відповідачку. Суд враховує, що належними доказами надання кредитних коштів є саме первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 названого Закону (аналогічний висновок міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 17.12.2020 у справі № 278/2177/15-ц).
Вирішуючи питання про прийняття платіжної інструкції № 2121 050 від 12.02.2021 як доказу, поданого позивачем поза межами встановленого строку, суд виходить з такого.
Відповідно до частини восьмої статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Реалізуючи дискреційне повноваження щодо оцінки поважності причин несвоєчасного подання доказів, суд враховує завдання цивільного судочинства - справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справи з метою ефективного захисту порушених прав (стаття 2 ЦПК України), а також обов`язок суду повно і всебічно з`ясувати обставини, що мають значення для справи, на підставі належних та допустимих доказів.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що, застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, що призведе до нівелювання встановлених законом процесуальних вимог. Можливі обмеження права на доступ до суду не повинні обмежувати його таким чином або в такому обсязі, щоб була порушена сама суть цього права.
З огляду на наведене, беручи до уваги, що платіжна інструкція № 2121 050 від 12.02.2021 має істотне значення для встановлення обставин, які входять до предмета доказування; характер причин несвоєчасного подання; відсутність ознак зловживання процесуальними правами; збереження за іншою стороною можливості ознайомитися з доказом і надати щодо нього заперечення, суд дійшов висновку, що відмова у прийнятті зазначеного доказу з суто формальних підстав суперечила б завданню цивільного судочинства та становила б прояв надмірного формалізму. За таких обставин суд прийняв платіжну інструкцію № 2121 050 від 12.02.2021, як доказ, і надав їй оцінку в сукупності з іншими доказами у справі.
Доказів повернення кредиту повністю або частково відповідач не надала, що підтверджується розрахунком позивача. Відповідач контрозрахунок суду не подала.
За статтею 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник повернути кредит і сплатити проценти. 
Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк; одностороння відмова від зобов`язання не допускається. 
Згідно зі статтями 610–612 ЦК України невиконання зобов`язання є його порушенням, а боржник, який не виконав зобов`язання у строк, вважається таким, що прострочив.
Оскільки факт надання кредиту в сумі 24 395,00 грн доведено належними доказами, а відповідач взяте на себе зобов`язання з повернення кредиту не виконала, вимога про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 24 395,00 грн є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Водночас вимога про стягнення комісії за управління кредитом у розмірі 25 003,42 грн задоволенню не підлягає з огляду на таке.
За умовами договору встановлено річну процентну ставку 0,01% (проценти за весь строк склали 1,27 грн) і водночас щомісячну комісію за управління кредитом у розмірі 4,5% від суми кредиту (1 097,78 грн щомісяця), внаслідок чого реальна річна процентна ставка становить 53,93%. Таким чином, фактична плата за користування кредитом майже повністю формується за рахунок комісії, розмір якої перевищує саме тіло кредиту.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 06.11.2023 у справі № 204/224/21 виснувала, що якщо кредитодавець не зазначив та не надав доказів наявності й переліку додаткових і супутніх послуг, які надаються позичальнику і за які встановлено щомісячну комісію за обслуговування кредиту, то відповідна умова договору є нікчемною на підставі частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
У цій справі позивач не довів фактичного надання відповідачу будь-яких реальних супутніх послуг, за які встановлено щомісячну комісію; перелічені у п. 5.1 договору дії (оцінка платоспроможності, супроводження кредитної справи та кредитної історії, облік заборгованості тощо) є діями кредитодавця на власну користь і не становлять замовленої споживачем послуги. За таких обставин умова договору про щомісячну комісію за управління кредитом є нікчемною, а отже не породжує правових наслідків.
Довід позивача про дію презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України) суд відхиляє, оскільки нікчемний правочин (його умова) є недійсним у силу закону і визнання його недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України); відповідач заявила про неправомірність комісії як заперечення проти позову, що не потребує окремого позову про недійсність.
Покликання позивача на частину другу статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» суд оцінює критично: включення комісій до розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом (для цілей розкриття сукупної вартості) не свідчить про правомірність будь-якої комісії та не звільняє кредитодавця від обов`язку довести надання реальної послуги, за яку її встановлено.
З урахуванням наведеного, а також принципу тлумачення сумнівів на користь споживача як «слабшої» сторони вимога про стягнення комісії у розмірі 25 003,42 грн є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.
За звернення до суду з цією позовною заявою позивач поніс витрати на сплату судового збору в розмірі 2 422,40 гривень, що підтверджено платіжною інструкцією №1020020 від 27.10.2025.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Позовні вимоги задоволено на 49,38% (24 395,00 грн із заявлених 49 398,42 грн), а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 1 196,18 грн (2 422,40 грн ? 49,38%). 
Витрати на професійну правничу допомогу (10 000,00 грн) відшкодовуються за умови їх підтвердження належними доказами (договором про надання правничої допомоги, актом, платіжним документом), з урахуванням пропорційності задоволеним вимогам та критеріїв співмірності, передбачених частиною четвертою статті 137 ЦПК України; у відповідній частині суд визначає розмір відшкодування з огляду на наявні в матеріалах справи докази.
Так, у цій справі на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивач надав суду: копію договору №20/06-СФ про надання правничої допомоги від 20.06.2025, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, акт №664 від 30.09.2025 прийму-передачі наданих послуг, у якому зазначено перелік наданих послуг, платіжну інструкцію про оплату 10 000,00 грн за правничу допомогу. 
За змістом статті 137 ЦПК України - витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України - для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України - визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, враховуючи, що справа є незначної складності, в даній категорії справ наявна узгоджена та установлена судова практика, існує відпрацьована адвокатська практика у даній категорії справ, а обсяг досліджених доказів є невеликим, з урахуванням заперечень відповідача, суд доходить висновку про зменшення суми стягнення з відповідача на користь позивача до 1 000 гривень витрат на професійну правничу допомогу в суді, що відповідає критерію об`єктивності та буде співмірним з виконаною адвокатом роботою у цій справі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 76, 141, 263–265, 280–281 ЦПК України, ст. ст. 261, 509, 525, 526, 530, 551, 625, 1050, 1054 ЦК України, суд
УХВАЛИВ:
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасний Факторинг» заборгованість за кредитним договором № 10210956464 від 06.02.2021 у розмірі 24 395,00 грн (двадцять чотири тисячі триста дев`яносто п`ять грн 00 коп).
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сучасний Факторинг» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 196,18 грн (одна тисяча сто дев`яносто шість грн 18 коп) та витрати по сплаті правничої допомоги у розмірі 1 000,00 грн. (одна тисяча грн 00 коп.)
В іншій частині позовних вимог - відмовити. 
Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Датою рішення, відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України та правової позиції ОП КЦС ВС у справі 1519/2-5034/11 від 05.09.2022, є дата складення повного судового рішення.
Повний текст рішення суддя склала 10.06.2026.

Суддя      АНАСТАСІЯ МИХАЛЬЧЕНКО