КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 червня 2026 року м. Київ № 320/14799/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панової Г.В, розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовом  ОСОБА_1 
до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області
про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, у якому просить суд:
- визнати бездіяльності відповідача Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо не призначення соціальної виплати протиправною;
- зобов?язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області розглянути документи позивача та прийняти рішення про призначення виплати з дати подання заяви; 
- зобов?язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити соціальну виплати з моменту подачі заяви;
- зобов?язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київської області відшкодувати завдану моральну шкоду в розмірі 150 000,00 грн.
Позивач зазначає, що внаслідок нещасного випадку на виробництві він втратив частину професійної працездатності, що підтверджується актом про нещасний випадок та довідками МСЕК. На думку позивача, наявність зазначених документів є достатньою підставою для розгляду питання про призначення йому страхових виплат. Позивач вказує, що він звернувся до відповідача із заявою та надав наявні документи, однак відповідач не прийняв рішення про призначення виплат або про відмову у їх призначенні, а лише направив лист інформаційного характеру. Позивач вважає таку поведінку відповідача протиправною, оскільки Пенсійний фонд України є правонаступником Фонду соціального страхування України та зобов`язаний забезпечити реалізацію права потерпілого на страхові виплати. Також позивач зазначає, що через тривалу невиплату належних йому сум, необхідність самостійно звертатися до органів державної влади, збирати документи та захищати свої права у суді він зазнав моральних страждань.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.05.2025 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні). 
Копію ухвали суду була направлена відповідачу до електронного кабінету підсистеми Електронний Суд, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.
Відповідно до приписів частини п`ятої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дасть змогу відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив до початку першого підготовчого засідання у справі.
Приписами частини першої, другої статті 175 Кодексу адміністративного судочинства України обумовлено що, у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати: 1) суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; 2) позивачу, іншим відповідачам, третім особам - копію відзиву та доданих до нього документів.
У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Відповідач своїм правом про надання письмового відзиву не скористався, будь-яких заяв чи клопотань по суті спору не надав.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 02.03.2000 року приблизно о 10 год. 30 хв. з позивачем стався нещасний випадок під час виконання роботи на деревообробному верстаті, унаслідок чого він отримав ушкодження здоров`я. За фактом зазначеного нещасного випадку складено акт № 1-2000 про нещасний випадок.
З наданих до суду матеріалів також убачається, що відповідно до довідки МСЕК № 213963 позивачу встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 40 відсотків, а також встановлено III групу інвалідності. У зазначених документах наявний зв`язок втрати працездатності з трудовим каліцтвом.
05.02.2025 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою щодо призначення страхових виплат у зв`язку з нещасним випадком на виробництві та подав наявні у нього документи, зокрема акт про нещасний випадок, довідки МСЕК, копію паспорта, РНОКПП, пенсійного посвідчення.
Листом від 20.02.2025 відповідач повідомив позивача, що він не перебував на обліку в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області, а згідно з актом приймання-передачі справ з 01.01.2023 його справа не передавалася до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області.
Вважаючи, що відповідач не прийняв рішення про призначення або відмову у призначенні страхових виплат, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд враховує таке.
Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Конституцією України та Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 №1105-ХIV (далі - Закон № 1105-ХIV, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
Згідно з статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Закон № 1105-XIV визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючим громадянам щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, у разі нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, охорони їхнього життя та здоров`я.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 1105-XIV загальнообов`язкове державне соціальне страхування - система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає страхові виплати та надання соціальних послуг застрахованим особам за рахунок коштів загальнообов`язкового державного соціального страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності (далі - кошти соціального страхування), коштів державного бюджету та інших джерел, не заборонених законодавством.
Cтрахові випадки:
за соціальним страхуванням від нещасного випадку - нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання (у тому числі встановлене чи виявлене у період, коли потерпілий не перебував у трудових відносинах з підприємством, на якому він захворів), що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму; нещасний випадок, що стався, або професійне захворювання, яке виникло внаслідок порушення застрахованим нормативних актів про охорону праці;
за соціальним страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності - подія, з настанням якої виникає право застрахованої особи, членів її сім`ї або іншої особи на отримання відповідно до цього Закону страхових виплат.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 29 Закону №1105-XIV страхуванню від нещасного випадку підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту) (крім домашніх працівників, які не беруть добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування), гіг-контракту, іншого цивільно-правового договору, на інших підставах, передбачених законом, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності та господарювання, зокрема які є резидентами Дія Сіті, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів або у фізичних осіб, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах, фізичні особи - підприємці, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню від нещасного випадку на інших підставах.
Частинами першою, третьою, сьомою статті 30 Закону №1105-XIV визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які уповноважений орган управління виплачує застрахованій особі чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.
Страхові виплати складаються із:
1) щомісячної страхової виплати втраченої заробітної плати (або відповідної її частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата);
2) страхової виплати у встановлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого);
3) страхової виплати дитині, яка народилася з інвалідністю внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності;
4) страхових витрат на професійну реабілітацію та соціальну допомогу;
5) допомоги по тимчасовій непрацездатності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання.
Підставою для оплати потерпілому витрат на проведення професійної реабілітації, оплати соціальних послуг, а також для здійснення страхових виплат є акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання (отруєння) за встановленими формами.
Відповідно до частини другої статті 37 Закону №1105-XIV територіальні органи уповноваженого органу управління приймають рішення про призначення страхових виплат на підставі:
- акту розслідування нещасного випадку або акту розслідування професійного захворювання за встановленими формами;
- даних про встановлення інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності.
Частинами першою, другою статті 32 Закону №1105-XIV передбачено, що медико-соціальна експертиза стійких обмежень життєдіяльності потерпілих здійснюється МСЕК відповідно до Основ законодавства України про охорону здоров`я.
Ступінь втрати працездатності потерпілим установлюється МСЕК і визначається у відсотках професійної працездатності, яку мав потерпілий до ушкодження здоров`я, з урахуванням (за наявності) результатів заключного реабілітаційного обстеження після надання реабілітаційної допомоги мультидисциплінарною командою реабілітаційного закладу, відділення, підрозділу, внесеного до індивідуального реабілітаційного плану. Огляд потерпілого, складання, внесення змін до індивідуальної програми реабілітації проводиться МСЕК відповідно до законодавства.
Відповідно до частини першої розділу 2 постанови Правління Пенсійного фонду України від 26.01.2024 №4-1 «Про затвердження Порядку призначення, перерахування та здійснення страхових виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Постанова №4-1) заява про призначення, перерахування, продовження та здійснення страхових виплат (крім виплат, які призначаються страхувальником) подається потерпілим або особою, яка має право на страхові виплати у разі смерті потерпілого, особисто або через уповноваженого представника до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає страхову виплату) через структурний підрозділ, який здійснює прийом та обслуговування осіб (далі - сервісний центр).
Відповідно до пункту 3 частини п`ятої розділу 2 Постанови №4-1 якщо заява подається через вебпортал або засобами Порталу Дія, днем звернення вважається дата її реєстрації разом зі сканкопіями (фотокопіями) документів.
Відповідно до частини 1 розділу 5 Постанови №4-1 щомісячна страхова виплата втраченої заробітної плати встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячної заробітної плати потерпілого перед настанням страхового випадку.
Відповідно до частини другої розділу 5 Постанова №4-1 потерпілий має право надати додаткові документи, необхідні для призначення страхової виплати.
Органом, що призначає страхову виплату, до електронної справи про страхові виплати додаються:
- акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання (отруєння) за формою, встановленою Кабінетом Міністрів України;
- виписка з акту огляду медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) про ступінь втрати професійної працездатності;
- довідка про розмір середньої заробітної плати перед настанням страхового випадку.
Відповідно до частини сьомої розділу 5 Постанови №4-1 щомісячна страхова виплата призначається потерпілому з дня встановлення МСЕК ступеня втрати професійної працездатності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання
Відповідно до частини восьмої розділу 5 Постанови №4-1 якщо справа про страхові виплати розглядається вперше після спливу трьох років з дня втрати потерпілим працездатності внаслідок нещасного випадку, страхові виплати призначаються з дня звернення.
Як вбачається з матеріалів справи, 05.02.2025 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою щодо призначення страхових виплат у зв`язку з нещасним випадком на виробництві.
До вказаної заяви позивачем було додано наявні у нього документи на підтвердження обставин настання нещасного випадку, встановлення втрати професійної працездатності та інвалідності, зокрема копію акта № 1-2000 про нещасний випадок, копії довідок МСЕК № 213963, копію паспорта, РНОКПП, пенсійного посвідчення та інші документи.
Листом від 20.02.2025 відповідач повідомив позивача про те, що ОСОБА_1 не перебував на обліку в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Київській області, а згідно з актом приймання-передачі справ з 01.01.2023 його справа не передавалася до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області.
Отже, фактично за результатами звернення позивача відповідач не прийняв рішення про призначення страхових виплат або про відмову в їх призначенні, не оформив відповідного рішення у передбаченій законом формі, не надав оцінки поданим позивачем документам та не встановив наявність чи відсутність законних підстав для призначення страхових виплат.
Суд звертає увагу, що відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» страховими виплатами є грошові суми, які уповноважений орган управління виплачує застрахованій особі чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.
Згідно із статтею 30 Закону № 1105-XIV страхові виплати складаються, зокрема, із щомісячної страхової виплати втраченої заробітної плати або відповідної її частини залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, страхової виплати у встановлених випадках одноразової допомоги потерпілому, страхових витрат на професійну реабілітацію та соціальну допомогу, а також інших виплат, передбачених цим Законом.
Підставою для здійснення страхових виплат є акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання за встановленими формами, а також дані про встановлення інвалідності та ступеня втрати професійної працездатності.
Відповідно до статті 32 Закону № 1105-XIV ступінь втрати працездатності потерпілим установлюється медико-соціальною експертною комісією та визначається у відсотках професійної працездатності, яку мав потерпілий до ушкодження здоров`я.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач на підтвердження своїх вимог надав копію акта про нещасний випадок № 1-2000, відповідно до якого 02.03.2000 з ним стався нещасний випадок під час виконання роботи на деревообробному верстаті, а також довідки МСЕК № 213963, згідно з якими позивачу встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 40 відсотків та III групу інвалідності, що пов`язано з трудовим каліцтвом.
Таким чином, на момент звернення до відповідача позивач подав документи, які підлягали перевірці та оцінці органом Пенсійного фонду України при вирішенні питання про наявність або відсутність підстав для призначення страхових виплат.
Разом з тим відповідач, отримавши заяву позивача та додані до неї документи, не здійснив належного розгляду заяви по суті, а обмежився повідомленням про те, що позивач не перебував на обліку в органах Фонду соціального страхування України та що його справа не передавалася до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області.
Суд зазначає, що такі обставини не є самостійною та достатньою підставою для фактичного залишення заяви позивача без розгляду по суті. 
Непередання страхової справи за актом приймання-передачі або відсутність особи на обліку в конкретному органі Фонду соціального страхування України не звільняє відповідача від обов`язку розглянути подану заяву, перевірити надані документи, за необхідності витребувати додаткові відомості та прийняти відповідне рішення згідно з вимогами Закону №1105-XIV.
Суд також враховує, що з 01.01.2023 Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду припинені шляхом приєднання до Пенсійного фонду України. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень.
Отже, саме на органи Пенсійного фонду України покладено повноваження щодо розгляду заяв потерпілих, прийняття рішень про призначення або відмову в призначенні страхових виплат та здійснення таких виплат у передбаченому законом порядку.
Суд звертає увагу, що стаття 38 Закону № 1105-XIV передбачає обов`язок територіальних органів уповноваженого органу управління розглядати справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого або заінтересованої особи та приймати відповідне рішення протягом 10 календарних днів, не враховуючи дня надходження документів.
Рішення оформлюється постановою, у якій зазначаються дані про осіб, які мають право на страхові виплати, розміри виплат на кожного члена сім`ї та строки їх здійснення або обґрунтування відмови у виплатах.
Натомість, лист відповідача від 20.02.2025 не є рішенням у розумінні Закону № 1105-XIV, оскільки не містить висновку про призначення або відмову у призначенні страхових виплат, не містить правової оцінки поданих позивачем документів, не містить посилання на конкретну передбачену законом підставу для відмови у виплатах та не оформлений у визначеній законом формі.
При цьому суд зазначає, що Закон № 1105-XIV визначає вичерпні підстави для відмови у здійсненні страхових виплат і наданні соціальних послуг. Такі підстави пов`язані, зокрема, з умисними діями потерпілого, поданням завідомо неправдивих відомостей про страховий випадок, умисним кримінальним правопорушенням застрахованої особи, що призвело до настання страхового випадку, або невизнанням нещасного випадку пов`язаним з виробництвом.
Разом з тим, у листі від 20.02.2025 відповідач не зазначив, що акт про нещасний випадок є недійсним, що довідки МСЕК не підтверджують втрату професійної працездатності, що нещасний випадок не пов`язаний з виробництвом, або що позивач не має права на відповідні страхові виплати з інших передбачених законом підстав.
Фактично відповідач не розглянув заяву позивача по суті, а лише повідомив про відсутність переданої страхової справи та перебування позивача на обліку в органах Фонду соціального страхування України. 
Водночас, суд зазначає, що визначення конкретного виду страхової виплати, її розміру, періоду виплати, а також перевірка повноти та достатності документів належить до компетенції уповноваженого органу управління, тобто відповідного територіального органу Пенсійного фонду України.
Адміністративний суд перевіряє правомірність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, однак не підміняє собою орган, який уповноважений законом первинно вирішувати питання про призначення страхових виплат, зокрема у випадку, коли такий орган ще не прийняв належного рішення за результатами розгляду заяви.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у неналежному розгляді заяви позивача від 05.02.2025 про призначення страхових виплат у зв`язку з нещасним випадком на виробництві, неподанні оцінки наданим документам та неприйнятті за результатами такого розгляду рішення у порядку, визначеному Законом № 1105-XIV.
Відповідно, належним способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області розглянути заяву позивача від 05.02.2025 з урахуванням висновків суду, надати оцінку поданим документам та прийняти відповідне рішення у порядку, визначеному Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
При цьому позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача здійснити призначення та виплату страхових сум не підлягають задоволенню як передчасні, оскільки відповідачем не було прийнято рішення по суті заяви позивача, а суд не може перебирати на себе повноваження органу Пенсійного фонду України щодо первинного визначення виду, розміру та порядку здійснення страхових виплат.
Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди суд виходить з того, що відповідно до статей 23, 1167 ЦК України для покладення обов`язку з її відшкодування необхідне встановлення сукупності умов, зокрема факту завдання шкоди, протиправності поведінки, причинного зв`язку та (у відповідних випадках) вини.
Сам по собі факт порушення відповідачем процедури розгляду заяви не є безумовною підставою для стягнення моральної шкоди; позивач має довести, у чому саме полягали моральні страждання, чим вони підтверджуються, та обґрунтувати розмір заявленої до стягнення суми.
Крім того позивачем не додано до позовної заяви доказів, які б підтверджували наявність моральної шкоди та причинний зв`язок між нею і протиправною поведінкою відповідача.
За наведених обставин у задоволенні цієї вимоги слід відмовити.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На виконання цих вимог відповідачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність вчинених дій.
Водночас докази, подані позивачем, підтверджують обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог, та не були спростовані відповідачем.
Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково.
Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду із цим позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 711, 20 грн.
Відтак, враховуючи задоволення позовних вимог частково, суд дійшов висновку, що сплачена позивачем сума судового збору підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у сумі 2 711, 20 грн.
Керуючись статтями 9, 14, 72-77, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.
2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 від 05.02.2025 про призначення страхових виплат у зв`язку з нещасним випадком на виробництві та неприйняття за результатами її розгляду рішення у порядку, визначеному Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області розглянути заяву ОСОБА_1 від 05.02.2025 про призначення страхових виплат у зв`язку з нещасним випадком на виробництві та прийняти за результатами такого розгляду відповідне рішення у порядку, визначеному Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.
4. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
5. Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 2 711 (дві тисячі сімсот одинадцять) грн 20 коп. за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16; код ЄДРПОУ 42098368).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя   Панова Г. В.