УХВАЛА

18 травня 2026 року
м. Київ

справа № 369/11599/25
провадження № 61-5924ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Петрова Є. В., 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Малік Ярослав Павлович, на постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2026 року у справі за заявою  ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви, 
ВСТАНОВИВ:
У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із завою про забезпечення позову до подання позовної заяви, в якій, посилаючись на те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, просила суд вжити заходи забезпечення до подання позовної заяви до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування, визнання вказаного майна спільним сумісним майном подружжя та подальшого його поділу між подружжям в рівних частках, шляхом:
- заборони ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та/або особам, які діють в їх інтересах, здійснювати передачу квартири у користування (оренду, найм, тощо) третім особам, в тому числі, шляхом заборони вселення сторонніх осіб до вказаної квартири, та шляхом заборони виселення та/або вчинення будь-яких перешкод у користуванні квартирою ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , до ухвалення судом рішення у справі та набрання ним законної сили;
- заборони органам нотаріату, органам виконавчої служби, органам реєстраційної служби (реєстраторам) вчинення будь-яких реєстраційних дій відносно квартири за адресою: АДРЕСА_1 , до ухвалення судом рішення у справі та набрання ним законної сили.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 липня 2025 року, з урахуванням ухвали цього суду про виправлення описки, заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви задоволено частково.
Заборонено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та/або особам, які діють в їх інтересах, виселення та/або вчинення будь-яких перешкод у користуванні квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 та малолітньою дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ухвалення судом рішення у справі та набрання ним законної сили. В іншій частині заяви - відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2026 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Гарбара О. М. задоволено. 
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 липня 2025 року у частині задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та/або особам, які діють в їх інтересах, виселення та/або вчинення будь-яких перешкод у користуванні квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 та малолітньою дитиною ОСОБА_4 до ухвалення судом рішення у справі та набрання ним законної сили, скасовано та в цій частині в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви відмовлено. 
01 травня 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Малік Я. П., через підсистему «Електронний суд», подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2026 року та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції. 
Перевіривши доводи касаційної скарги у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з наступних підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України передбачено забезпечення позову шляхом накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він просить накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.
Суд апеляційної інстанції встановив, що предметом майбутнього позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 є вимога про визнання недійсним договору дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , визнання вказаного майна спільним сумісним майном подружжя та подальшого його поділу між подружжям в рівних частках.
З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24 червня 2025 року вбачається, що право власності на об?єкт нерухомого майна за адресою:   АДРЕСА_1 зареєстровано за  ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 24 червня 2025 року. 
На момент звернення до суду із заявою про забезпечення позову заявник  ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 та фактично проживає разом з малолітньою дитиною ОСОБА_4 ,    ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою:    АДРЕСА_3 . 
Встановивши, що власником спірної квартири є ОСОБА_3 і забезпечення позову у цій справі шляхом заборони вчиняти йому дії щодо нерухомого майна стосується його права на користування майном, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви. 
При цьому апеляційний суд вірно виходив із того, що ОСОБА_1 належним чином не обґрунтувала, у чому полягають об`єктивні ризики невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про визнання недійсним договору дарування квартири за адресою:    АДРЕСА_1 , та її поділу, а також наявність зв`язкку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення, в разі задоволення позову.
Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судом апеляційної інстанції положень статей 149, 150 ЦПК України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення, тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити. 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Малік Ярослав Павлович, на постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2026 року у справі за заявою  ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви.
Копію ухвали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді: В. В. Пророк 

А. А. Калараш 

Є. В. Петров 

Ухвала відповідно до частини третьої статті 415 ЦПК України оформлена суддею Петровим Є. В.