Справа №709/449/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
заочне

01 червня 2026 року Чорнобаївський районний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді - Кваші І. М.,
секретаря судового засідання - Дем`яненко Н. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у приміщенні Чорнобаївського районного суду Черкаської області цивільну справу за позовом ТОВ «Укрфінанс груп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Укрфінанс груп» (далі – позивач) звернулося до Чорнобаївського районного суду Черкаської області із позовною заявою до ОСОБА_1 (відповідач-1), ОСОБА_2 (далі – відповідач-2) про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що 25 січня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір 
№ 354411/1517/0018-8, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 48600,00 грн з процентною ставкою 16,5 % річних із строком погашення до 25 січня 2014 року.
З метою забезпечення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором, 25 січня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 354411/1517/0018-8, відповідно до умов якого поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов`язання перед банком відповідати по борговим зобов`язанням боржника.
У зв`язку із невиконанням умов кредитного договору, 20 листопада 2009 року Чорнобаївським районним судом Черкаської області було ухвалено рішення у справі № 2-1029/2009 про стягнення із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитом № 354411/1517/0018-8 від 25 січня 2008 року у розмірі 59508,25 грн та судові витрати у розмірі 715,00 грн, а всього стягнути 60223,33 грн.
На виконання вказаного рішення Чорнобаївським районним судом Черкаської області було видано виконавчі листи, які перебували на виконанні у Державній виконавчій службі Чорнобаївського районного управління юстиції., та були повернуті стягувачу у зв`язку із відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення.
29 жовтня 2019 року Чорнобаївським районним судом Черкаської області було постановлено ухвалу № 2-1029/2009, якою змінено ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на його правонаступника ТОВ «ФК «Укрфінанс груп».
У свою чергу, 03 вересня 2025 року ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» змінило свою назву ТОВ «Укрфінанс груп».
Таким чином, на момент звернення до суду з даним позовом рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 20 листопада 2009 року у справі № 2-1029/2009 відповідачами виконано не було.
Сторона позивача звертає увагу суду, що у зв`язку із невиконанням рішення суду останні мають право на стягнення заборгованості на підставі ст. 625 ЦК України, оскільки фактичне виконання рішення не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання чи невчасне виконання грошового зобов`язання.
Зазначають, що зобов`язання відповідачами не виконуються вже тривалий період, тобто таке прострочення є триваючим порушенням і право на стягнення 3% річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі даного позову.
Враховуючи вищевикладене, посилаючись на норми цивільного законодавства та практику Верховного Суду, позивач просить суд стягнути із відповідачів заборгованість на підставі ст. 625 ЦК України за період з 07 жовтня 2017 року по 01 березня 2020 року в розмірі 14939,85 грн, з яких: 4288,67 грн – 3 % річних, 10524,71 грн – інфляційні втрати. Крім цього, позивач просить стягнути із відповідача понесені судові витрати, які складаються із суми сплаченого судового збору у розмірі 3328,00 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9500,00 грн.
Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 19 березня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
01 травня 2026 року, у відповідності до п.п. 2.3.44 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, було проведено повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку з звільненням з посади судді ОСОБА_3 .
На підставі розпорядження керівника апарату Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 29 квітня 2026 року № 57 та відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 травня 2026 року справу передано до провадження судді Чорнобаївського районного суду Черкаської області Кваші І. М.
Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 01 травня 2026 року прийнято дану цивільну справу до свого провадження.
У судове засідання представник позивача не з`явився, у позовній заяві розгляд справи просив проводити за його відсутності, не заперечував проти ухвалення заочного рішення.
У судове засідання відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомлення про вручення поштового відправлення, відзивів на позовну заяву не подали, жодних заяв чи клопотань на адресу суду не направили, причини неявки суду не відомі.
Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Виходячи з викладеного, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що 25 січня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 354411/1517/0018-8, відповідно до умов якого останньому було надано кредит у розмірі 48000,00 грн із процентною ставкою 16,5 % річних строком на 72 місяці до 25 січня 2014 року (а.с. 6 - 10).
Крім цього, 25 січня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 354411/1517/0018-8, відповідно до умов якого поручитель ( ОСОБА_2 ) на добровільних засадах бере на себе зобов`язання перед банком відповідати по борговим зобов`язанням боржника – ОСОБА_1 , які виникають з умов кредитного договору № 354411/1517/0018-8 від 25 січня 2008 року (а.с. 11 – 12).
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.
Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.
Зазначена правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року (справа № 761/29966/16-ц).
Так, відповідно до змісту ухвали Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 29 жовтня 2019 року, яка набрала законної сили 29 жовтня 2019 року, судом було встановлено, що рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 20 листопада 2009 року у справі № 2-1029/2009 достроково розірвано кредитний договір від 25 січня 2008 року № 354411/1517/0018-8; стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 59508,25 грн та судові витрати у розмірі 715,08 грн, а всього на суму 60223,33 грн (а.с. 13 – 14).
На виконання вищевказаного рішення, Чорнобаївським районним судом Черкаської області було видано виконавчі листи (а.с. 18 – 19).
Постановою державного виконавця Наумовської Ю. В. органу державної виконавчої служби Чорнобаївського районного управління юстиції від 18 червня 2013 року виконавчий лист № 2-1029 виданий 30 листопада 2009 року Чорнобаївським районним судом Черкаської області про стягнення з ОСОБА_1 боргу в розмірі 60223,23 грн повернуто стягувачу (а.с. 16).
Також, постановою державного виконавця Наумовської Ю. В. органу державної виконавчої служби Чорнобаївського районного управління юстиції від 02 серпня 2013 року виконавчий лист № 2-1029 виданий 22 грудня 2009 року Чорнобаївським районним судом Черкаської області про стягнення з ОСОБА_2 боргу в розмірі 60223,23 грн повернуто стягувачу (а.с. 17).
Згідно з відомостей Автоматизованої системи виконавчого провадження будь-які виконавчі провадження, які перебувають на примусовому виконанні відсутні (а.с. 20 – 21).
Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 29 жовтня 2019 року, яка набрала законної сили 29 жовтня 2019 року, замінено стягувача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» при виконанні рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 20 листопада 2009 року у справі № 2-1029/2009 на ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» (а.с. 13 – 14).
Згідно з протоколом № 6 загальних зборів учасників ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» від 03 вересня 2024 року змінено найменування товариства на ТОВ «Укрфінанс груп» (а.с. 15).
Законодавець у ч. 1 ст. 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, зокрема, сплатити гроші, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Крім того, зобов`язання можуть виникати з рішень судів - ч. 5 ст. 11 ЦК України.
У силу положення ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч. 2 ст. 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та три проценти річних від простроченої суми.
За змістом ст.ст. 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Отже у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Таке нарахування входить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Це є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові.
Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
У постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15 про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі №922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.
Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за весь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).
У даній справі грошове зобов`язання, підтверджене рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 20 листопада 2009 року у справі № 2-1029/2009, відповідачами не виконано, таке прострочення є триваючим правопорушенням, а тому у позивача право на позов про стягнення 3% річних виникло за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до його усунення.
Як указала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
Таким чином, з огляду на вищенаведені правові висновки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних мало б обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 ЦК України.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначеністаттями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22), а також у постанові від 02 липня 2025 року в справі № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25), до закінчення розгляду якої було зупинено касаційне провадження у цій справі.
Позивач звернувся до суду з цим позовом 16 березня 2026 року, в якому просив стягнути з відповідачів на свою користь 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання та інфляційні втрати за період з 07 жовтня 2017 року по 01 березня 2020 року, надавши відповідний розрахунок, який не спростований відповідачами.
За таких обставин звернення до суду з позовними вимогами про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих саме за період з 07 жовтня 2017 року по 01 березня 2020 року, тобто без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим.
Аналогічний висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2025 року в справі № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25) з подібними правовідносинами.
Згідно з ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Частиною 1 ст. 543 ЦК України визначено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
З огляду на те, що відповідач-1 не виконав своїх зобов`язань, а відповідач-2 є поручителем, суд вважає за можливе стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача нараховані відсотки та інфляційні втрати.
Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку що позовні вимоги слід задоволити та стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Укрфінанс груп» заборгованість на підставі ст.625 ЦК України, в розмірі 14939,85 грн, з яких: 4288,67 грн - три відсотки річних, 10524,71 грн - інфляційні втрати.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 3328,00 гривень судового збору, що становить по 1664,00 грн з кожного відповідача.
Щодо стягнення із відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, судом враховується наступне.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Відповідно до правової позиції, викладеної, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19), витрати на професійну правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Згідно ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Витрати позивача на правничу допомогу складають 9500,00 грн. і підтверджуються наданими доказами: договором про надання професійної правничої допомоги від 27 липня 2025 року (а.с. 22), додатком № 6 до договору про надання професійної правничої допомоги № б/н від 27 липня 2025 року (а.с. 23), актом № 1 приймання-передачі наданих послуг за договором про надання професійної правничої допомоги № б/н від 27 липня 2025 року та додатку № 6 до нього (а.с.24).
Відповідачі не заявили клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, не довели необґрунтованість витрат на правову допомогу.
Тому, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню 9500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, що становить по 4750,00 грн з кожного відповідача.
При цьому, суд, приймаючи дане рішення, вважає за необхідне зазначити, що в ордері на надання правничої допомоги, наданим представником позивача у підтвердження своїх повноважень, не вказано Чорнобаївський районний суд Черкаської області як орган, у якому надається правнича допомога.
Проте, пунктом 1.1 договору про надання професійної правничої допомоги від 27 липня 2025 року передбачено, що клієнт (ТОВ «Укрфінанс груп») доручає адвокату (Кеню Д. В. представляти інтереси клієнта, з поміж іншого, в усіх судових установах України.
Крім цього, пунктом 2 додатку № 6 до договору про надання професійної правничої допомоги № б/н від 27 липня 2025 року передбачено, що адвокат зобов`язується здійснювати представництво та захист інтересів клієнта в суді першої інстанції (Чорнобаївський районний суд Черкаської області), апеляційної (Черкаський апеляційний суд) та касаційної (Касаційний цивільний суд).
Враховуючи зазначене, суд вважає наданих документів є достатньо на підтвердження повноважень представника.
На підставі викладеного вище, керуючись ст.ст. 141, 259, 263-265, 279, 280-282 ЦПК України, суд,
У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ТОВ «Укрфінанс груп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості – задовольнити у повному обсязі.
Стягнути солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Укрфінанс груп» три відсотки річних та інфляційні втрати, нараховані на підставі статті 625 ЦК України на прострочену заборгованість за кредитним договором №354411/1517/0018-8 від 25 січня 2008 року в розмірі 14939,85 грн (чотирнадцять тисяч дев`ятсот тридцять дев`ять гривень 85 копійок).
Стягнути із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , на користь ТОВ «Укрфінанс груп» судовий збір у розмірі 3328,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9500,00 грн, що становить по 6414,00 грн з кожного відповідача.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. В такому випадку рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Черкаського апеляційного суду.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про учасників справи:
Позивач: ТОВ «Укрфінанс груп», адреса: вул. Миколи Соловцова, 2, оф. 38/2, м. Київ, код ЄДРПОУ 40326297.
Відповідачі: 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ;
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 

Суддя         І.М. Кваша