Справа № 727/1889/25 
Провадження № 2/727/63/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2026 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:
головуючого судді     Гавалешка П.С.,
за участі секретаря судового засідання:  Бринзили Б.В.,
позивача:       ОСОБА_1 ,
відповідача:       ОСОБА_2 ,
представника позивача:     ОСОБА_3 ,
представника відповідача:    Кодрян Я.Д.,
розглянувши у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ майна подружжя,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ майна подружжя.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що починаючи з жовтня 2003 року по квітень 2015 року позивачка - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 перебували у фактичних шлюбних відносинах та проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
ОСОБА_2 будучи родом із села Ржавинці (колишній Заставнівський район) Чернівецької області не мав житла (власного чи орендованого) у місті Чернівці, тому у вересні 2003 року ОСОБА_2 переїхав на постійне місце проживання до ОСОБА_1 в квартиру, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 , яка була її особистою приватною власністю.
Із вказаного часу сторони проживали разом однією сім`єю як чоловік та дружина, вели спільний побут, мали спільний бюджет та спільно вели господарство.
Так, позивачка ОСОБА_1 будучи працевлаштованою у Чернівецькому обласному управлінні ВАТ «Державний ощадний банк України» мала стабільний та достатній дохід, тому фінансово забезпечувала сім`ю. Відповідач ОСОБА_2 постійного місця роботи та стабільного доходу не мав. Сімейний бюджет складався здебільшого із коштів позивачки, яка купувала продукти харчування, оплачувала комунальні послуги та несла більшість побутових витрат.
В червні 2004 року, сторони за рахунок грошових коштів, які були особистими збереженнями позивачки ОСОБА_1 (31 000 доларів США) та коштів матері відповідача (31 000 доларів США) придбали для проживання квартиру АДРЕСА_2 .
Так, 25 червня 2004 року між ОСОБА_5 (Продавець) та ОСОБА_2 (Покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до п.1 якого, Продавець продала, а Покупець купив квартиру номер АДРЕСА_2 загальною площею квартири 68 кв.м., в тому числі житловою площею 39,90 кв.м.
20 серпня 2004 року місце проживання відповідача ОСОБА_2 зареєстровано за адресою - квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується відповідною відміткою у його паспорті.
25 червня 2005 року місце проживання позивачки ОСОБА_1 зареєстровано за адресою - квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується відповідною відміткою у паспорті позивачки.
Позивачкою ОСОБА_1 з метою повернення позики використаної для придбання квартири АДРЕСА_2 було продано дві свої особисті квартири - однокімнатну по АДРЕСА_3 (продана 27 січня 2005 року) та двокімнатну по АДРЕСА_4 (продана 07 квітня 2005 року).
Кошти з продажу вказаних квартир були передані матері відповідача ОСОБА_2 в якості повернення раніше позичених грошових коштів.
ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народився син - ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .
Так, Департаментом надання адміністративних послуг 12.09.2024 надано у відповідь на адвокатський запит завірені копії адресної картки (форма 16, форма 17) за адресою АДРЕСА_5 .
Згідно обліку громадян у поквартирній карточці, у квартирі за адресою АДРЕСА_5 прописані - основний квартиронаймач - ОСОБА_2 , та члени його сім`ї - дружина ОСОБА_1 (дата прописки 25.06.2005).
З початку проживання спільно однією сім`єю як чоловік і дружина, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були наділені рядом прав та обов`язків, таких як, зокрема, побутові обов`язки - спільна оплата рахунків, готування їжі, догляд за домом, придбання товарів домашнього вжитку, спільне прийняття рішень щодо купівлі чи продажу нерухомого майна, автомобілів, побутової техніки. Сторони мали спільний бюджет, спільно розпоряджались грошовими коштами одне одного, спільно проживали. Крім того, під час фактичних шлюбних відносин в сторін народилась дитина, яку сторони спільно виховували та забезпечували.
У квітні 2005 року, внаслідок перепаду напруги у квартирі сторін за адресою АДРЕСА_5 сталась пожежа. Внаслідок пожежі, придбана сторонами квартира перестала бути придатною для проживання. Вказані обставини підтверджується довідкою від 10.04.2019 №09/1701 виданою Управлінням ДСНС України у Чернівецькій області на підтвердження того, що 28.04.2005 виникла пожежа в житловому будинку за адресою - АДРЕСА_5 .
Враховуючи, що ОСОБА_1 напередодні пожежі продала все наявне нерухоме майно, щоб розрахуватись з боргами, а також те, що подружжя не мало заощаджень, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було прийнято рішення взяти позику, за рахунок якої зробити ремонт у придбаній квартирі після пожежі.
Так, в червні 2005 року для проведення робіт по відновленню квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_2 взяли позику у розмірі 35 000 (тридцять п?ять тисяч) доларів, за рахунок яких в квартирі за адресою - АДРЕСА_5 було проведено ремонт.
Сторони - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 разом виконували ремонт у вказаній квартирі: шукали майстрів, купували будівельні матеріали, слідкували за процесом ремонтних робіт тощо.
ОСОБА_2 у вказаний період часу офіційно не працював та мав нерегулярний дохід.
У вересні 2006 року ОСОБА_2 виїхав до Іспанії.
Під час його перебування в Іспанії сторони підтримували шлюбні відносини: сторони постійно спілкувались, відповідач цікавився життям сім`ї, яка залишилась проживати у квартирі за адресою АДРЕСА_6 , зрідка висилав позивачці кошти, посилки тощо.
У позивачки ОСОБА_1 наявні копії деяких платіжних доручень про перекази відповідачем на ім`я позивачки грошових коштів, зокрема, у сумі 1 500 доларів США 08./03.2007 року.
Через три роки відповідач ОСОБА_2 повернувся до України.
У фактичних шлюбних відносинах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували до 2015 року, після чого відносини подружжя погіршились.
За таких обставин, враховуючи, що в період з жовтня 2003 року по квітень 2015 року сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки одне відносно одного, в них народилась спільна дитина, позивач вважає доведеним факт проживання однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу.
Під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме - 25 червня 2004 року між ОСОБА_6 (Продавець) та ОСОБА_2 (Покупець) укладено договір купівлі - продажу квартири, відповідно до п. 1 якого, Продавець продала, а Покупець купив квартиру номер АДРЕСА_2 загальною площею квартири 68 кв.м., в тому числі житловою площею 39,90 кв.м.
Відтак, вказана квартиру куплена в період проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу та є об`єктом спільного сумісного майна подружжя.
На підставі вищевикладеного просить суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 . Визнати право власності за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 на квартири АДРЕСА_2 .
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28.03.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено до розгляду в підготовче судове засідання.
Від представника відповідача до суду надійшов відзив, в якому зазначено, що ознайомившись з позовною заявою, вважає, що викладені в ній вимоги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Посилання в позовній заяві на те, що квартира АДРЕСА_2 була куплена ОСОБА_2 під час проживання зі ОСОБА_1 не відповідають дійсності, не підтвердженні жодними належними та допустимими доказами. Зокрема, в червні 2004 року на момент придбання вказаної квартири взагалі не був знайомий зі ОСОБА_1 та відповідно не міг з нею проживати однією сім`єю.
ОСОБА_2 познайомився зі ОСОБА_1 в кінці 2004 року та почав з нею спільно проживати в кінці червні 2005 року, тобто через рік після купівлі власної квартири. Зокрема, факт того, що ОСОБА_1 почала спільно проживати зі ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_2 з кінця червня 2005 року, підтверджується тим, що її місце проживання було зареєстроване у вказаній квартирі 25 червня 2005 року.
Таким чином, квартира АДРЕСА_2 була куплена особисто ОСОБА_2 ще до знайомства зі ОСОБА_1 . Позивачка жодної участі у купівлі вказаної квартири не брала, ніколи жодних коштів ні відповідачу, ні його матері не надавала. Посилання в позові на те, що кошти з продажу належних на праві особистої власності позивачки квартир були передані матері відповідача в якості повернення раніше позичених коштів на купівлю спірної квартири є надуманими, неправдивими, не підтверджені жодними доказами.
Пожежа у вказаній квартирі сталася ще до початку спільного проживання сторін у вказаній квартирі та ремонт був проведений самостійно ОСОБА_2 власними коштами та зусиллями. Позивачка ОСОБА_1 будь-якої участі в ремонтних роботах не брала і на той час ще спільно зі ОСОБА_2 не проживала.
Посилання в позові на те, що в червні 2005 року для проведення робіт по відновленню квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_2 взяли позику у розмірі 35000 доларів за рахунок яких в спірній квартирі було проведено ремонт є черговою спробою ОСОБА_1 ввести суд в оману та спростовуються наступними доказами. ОСОБА_1 достовірно відомо, що ОСОБА_2 не брав коштів позику у розмірі 35000 доларів у червні 2005 року. Так, ОСОБА_1 за попередньою змовою з ОСОБА_7 раніше вже протиправно позбавили ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_2 , підробивши борговий документ розписку від 13 червня 2017 року на суму 35 000 дол. США.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 липня 2020 року по справі №727/2968/20 позов ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалено стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 заборгованість у розмірі 1317462 (один мільйон триста сімнадцять тисяч чотириста шістдесят дві) грн. 55 коп., яка складається з позики в сумі 35 500 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 16.03.2020 становить 913150 грн., суми пені - 12600 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 16.03.2020 становить 328734 грн., 3% річних за період з 13.06.2017 по 16.03.2020 у розмірі - 2896,84 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 16.03.2020 становить 75 578,55 грн. Також вирішено долю судових витрат. В задоволені іншої частини вимог відмовлено.
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 15 вересня 2022 року по справі №727/2968/20 рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 липня 2020 року в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_2 та стягнення з нього судових витрат скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовлено. Також заяву ОСОБА_2 про поворот виконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 липня 2020 року задоволено. Допущено поворот виконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 липня 2020 року шляхом повернення у власність ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_2 .
Судом апеляційної інстанції під час розгляду даної справи встановлено, що відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи №CE-19/126-22/2665-ПЧ від 20 червня 2022 року підпис від імені ОСОБА_2 в розписці від 13 червня 2005 року виконаний шляхом перемальовування підпису на просвіт зі зразка підпису ОСОБА_2 в паспорті громадянина України ОСОБА_2 серійним номером НОМЕР_3 на сторінці №3.
Також апеляційним судом було встановлено, що на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 липня 2020 року у відповідності до ст.61 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу до ОСОБА_7 перейшла у власність квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 68,00 кв.м., в т.ч. житловою 39,90 кв.м. Про дану обставину свідчить свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 02 квітня 2021 року. З вказаного свідоцтва вбачається, що раніше ця квартира належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу. Після придбання у власність спірної квартири ОСОБА_7 12 серпня 2021 року передав її в іпотеку ОСОБА_1 , яка також була зазначена відповідачкою у справі №727/2968/20 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, в забезпечення виконання між ними договору позики від 12 серпня 2021 року на суму 60000 доларів США.
Вищенаведені обставини спростовуються посилання ОСОБА_1 про взяття спільної позики у розмірі 35000 доларів та проведення сторонами разом ремонтних робіт в квартирі, а також вказують на спробу ОСОБА_1 протиправно заволодіти квартирою ОСОБА_2 .
Поданий ОСОБА_1 позов про поділ майна подружжя є черговою спробою позивачки протиправно заволодіти квартирою АДРЕСА_2 , таким чином, позивач не долучила до позову жодних належних і допустимих доказів на підтвердження факту її проживання однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу саме на час придбання спірної квартири, придбання цього майна під час ведення спільного господарства та за спільні кошти.
Зазначають, що 12.12.2023 було вчинено реєстраційну дію щодо забезпечення реалізації допущення повороту виконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27.07.2020 шляхом повернення у власність ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_2 на підставі постанови Чернівецького апеляційного суду №727/2968/20 від 15.09.2022; ухвали Чернівецького апеляційного суду №727/2968/20 від 16.09.2022; постанови Верховного Суду №727/2968/20 від 12.06.2023, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав.
Незважаючи на вказане, як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 18.03.2024 за ОСОБА_1 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Душинською Н.В., зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 . А 19.03.2024 за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Душинською Н.В. 
Враховуючи вищевикладене, просять суд в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_4 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ майна подружжя відмовити в повному обсязі.
Крім того, оскільки сторони припинили спільно проживати у 2015 році, а позивачка звернулась з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ майна подружжя у 2025 році, тобто через 10 років, то слід прийти до висновку, що позовна давність позивачкою пропущена. Просять суд застосувати позовну давність до даних правовідносин. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ майна подружжя, відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності.
Ухвалою суду від 27.08.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивач в судовому засіданні підтримала позов, просила суд його задовольнити.
Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, просила суд його задовольнити, відмовити в застосуванні позовної давності.
Представник відповідача в судовому засіданні просила суд відмовити в задоволенні позову, застосувати позовну давність до даних правовідносин.
Відповідач в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні позову.
13 березня 2026 року був допитаний ОСОБА_4 , який є сином сторін, свідок повідомив, що з моменту свого народження і до 2015 року він постійно проживав разом із матір`ю та батьком у квартирі АДРЕСА_2 .
Свідок також зазначив, що за розповідями батька, сторони спочатку проживали в іншій квартирі, однак згодом прийняли спільне рішення про переїзд до більш просторого житла у зв`язку з потребами сім`ї. Така поведінка свідчить про спільне планування житлових умов, що є характерною рисою саме сімейних відносин.
Зі слів свідка, до 2015 року між його батьками існували люблячі відносини, що характерно саме для сімейного союзу.
Окрім особистих спостережень, свідку також відомі обставини спільного життя батьків до його народження. Зокрема, зі слів обох сторін, вони перебували у близьких стосунках ще до народження дитини, разом проводили час у спільному колі знайомих, що в подальшому переросло у тривалі сімейні відносини. Наявність численних спільних фотознімків того періоду, які, за словами свідка, відображають взаємні почуття та близькість сторін, додатково підтверджує факт існування між ними сталих особистих і сімейних зв`язків.
Батько певний час перебував за кордоном на заробітках, проте підтримував сім`ю матеріально, надсилаючи посилки. 
Лише у 2015 році між батьками виник конфлікт, після чого батько залишив спільне місце проживання. До цього часу сторони фактично проживали однією сім`єю, вели спільний побут, мали взаємні права та обов`язки.
Свідок ОСОБА_8 , який є знайомим позивачки, надав детальні, послідовні та взаємоузгоджені показання, що мають істотне значення для встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу.
Як зазначив свідок, із позивачкою ОСОБА_1 він знайомий близько 30 років, із відповідачем ОСОБА_2 він познайомився приблизно у 2002-2003 роках. Саме в цей період позивачка представила відповідача як свого чоловіка, при цьому останній не заперечував такого статусу, що вказує на публічне сприйняття ними себе як подружжя та позиціонування себе перед оточенням як сім`ї.
Свідок безпосередньо спостерігав спільне проживання сторін ще у квартирі на АДРЕСА_4 , власницею якої була позивачка. Він неодноразово підвозив ОСОБА_1 додому та бачив там відповідача, а також відвідував їх у гостях, де спілкувався з обома сторонами. 
Перед придбанням житла по АДРЕСА_6 позивачка зверталася до дружини свідка з проханням допомогти у пошуку квартири та коштів на її придбання. Крім того, сторони також особисто зверталися до свідка з проханням позичити гроші на придбання житла. Свідок підтвердив, що після придбання квартири на АДРЕСА_6 він бував у сторін у гостях, а також неодноразово спостерігав їх спільне повсякденне життя. Зокрема, він бачив сторони разом із дитячим візком після народження їхнього сина, під час прогулянок та після повернення з поїздок. 
Додатково свідок зазначив, що сторони повторно зверталися до нього з проханням позичити кошти після виникнення пожежі у квартирі на АДРЕСА_6 .
Свідок наголосив, що протягом усього періоду знайомства він сприймав сторони виключно як сім`ю. Зазначив, що сторони почали проживати як сім`я з 2002-2003.
Представником відповідача до суду подано заяву про визнання недопустимими доказами показань свідка ОСОБА_8 . 
Щодо поданої заяви суд зазначає наступне, що свідок ОСОБА_8 був безпосередньо допитаний судом у судовому засіданні, при цьому суд встановив його особу, попередив про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань, привів свідка до присяги, а також забезпечив сторонам можливість реалізувати своє право на перехресний допит. Таким чином, суд дослідив його у відповідності до вимог процесуального закону, що свідчить про належність процедури його отримання.
Свідок ОСОБА_9 , який є колегою позивачки та знайомий із нею з 2002 року у зв`язку зі спільною роботою в АТ «Ощадбанк», надав послідовні та узгоджені показання, що підтверджують існування між сторонами фактичних сімейних відносин.
Так, свідок зазначив, що з відповідачем ОСОБА_2 він познайомився орієнтовно у середині 2003 року, коли позивачка ОСОБА_1 представила останнього як свого чоловіка.
Зі слів свідка, поведінка відповідача була характерною саме для особи, яка перебуває у сімейних відносинах із позивачкою: ОСОБА_2 регулярно привозив її на роботу, забирав після роботи, приїжджав та допомагав у повсякденних питаннях.
Свідок також вказав, що у трудовому колективі було загальновідомо про сімейний статус позивачки, її сприймали як особу, яка перебуває у стабільних сімейних відносинах та веде спільне життя із відповідачем. ОСОБА_1 виглядала щасливою, що додатково підтверджує реальність і сталість цих відносин.
Свідок не відвідував сторін за місцем їх проживання, у них були виключно робочі взаємовідносини.
Відповідач ОСОБА_2 , допитаний у судовому засіданні як свідок, надав пояснення щодо обставин знайомства із позивачкою та подальшого розвитку їхніх відносин.
Зокрема, він зазначив, що познайомився зі ОСОБА_1 восени 2004 року за обставин, коли за проханням знайомого здійснював доставку овочів до квартири на АДРЕСА_4 . На той момент, за його словами, він перебував у відносинах з іншою жінкою, з якою згодом посварився.
Відповідач повідомив, що після знайомства зі ОСОБА_1 він відвідував її за місцем проживання на АДРЕСА_4 , зокрема у 2005 році допомагав їй із перевезенням речей, однак наголосив, що на той момент вони ще не проживали разом.
За твердженням відповідача, спільне проживання сторін розпочалося влітку 2005 року у квартирі АДРЕСА_2 , до цього позивачка за вказаною адресою не проживала, а проживала у батьків. Також відповідач вказав, що придбання цієї квартири здійснювалося ним особисто за рахунок власних заощаджень, а також за фінансової допомоги його батьків. Окремо він зазначив, що підбір варіанту житла відбувався за його участю разом із ОСОБА_10 ?яною. Водночас відповідач вказав, що у період 2002-2004 років саме з цією особою перебував у близьких стосунках. Зазначив, що спірну квартиру придбав влітку 2004 року. З позивачкою почали проживати з 2005 року як сім`я.
Крім того, відповідач зазначив, що до початку спільного проживання у 2005 році позивачка, за його відомостями, проживала за різними адресами, зокрема у своїх родичів. Також він повідомив, що йому не відомі обставини продажу квартири на АДРЕСА_4 .
Відповідач пояснив, що у період після 2004 року він періодично виїжджав за кордон на заробітки та здійснював такі поїздки орієнтовно до 2010 року. При цьому він зазначив, що здійснював матеріальне забезпечення сім`ї та дитини.
Щодо побутових умов, відповідач підтвердив, що під час спільного проживання сторони разом несли витрати, зокрема сплачували комунальні платежі, а також зазначив, що приготування їжі здійснювала позивачка. У відносинах між сторонами виникали конфлікти, однак, незважаючи на це, вони продовжували проживати разом у період з 2005 по 2015 рік. За словами відповідача, спільне проживання сторін припинилося у 2015 році. Станом на 2004 рік не був знайомий з позивачем.
Свідок ОСОБА_11 , який є братом позивачки ОСОБА_1 , надав детальні показання щодо характеру та тривалості відносин між сторонами. Зі слів свідка, із відповідачем ОСОБА_2 він знайомий з 2003 року. Саме у кінці літа 2003 року позивачка повідомила йому про наявність у неї близьких стосунків із чоловіком та висловила намір познайомити їх. Свідок також зазначив, що згодом запрошував їх разом на сімейні заходи, зокрема на свій день народження, де вони були присутні як пара.
Відповідач відкрито висловлював наміри щодо створення сім`ї із позивачкою, ніколи не повідомляв про перебування у відносинах з іншою жінкою.
Свідок зазначив, що позивачка проживала у квартирі на АДРЕСА_4 та під час відвідувань у гостях у вказаній квартирі він бачив, що там проживали як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_2 .
Зокрема, у 2005 році придбав у позивачки квартиру, а також повідомив про іншу квартиру на АДРЕСА_3 , яку позивачка продала. Окрім цього, у 2004 році сторони придбали квартиру на АДРЕСА_6 , де в подальшому проживали. Свідок зазначив, що після пожежі у цій квартирі він особисто допомагав у проведенні ремонтних робіт.
Свідок підтвердив, що протягом тривалого періоду до 2015 року - сторони проживали разом, сприймалися як чоловік і жінка. Він неодноразово відвідував їх за місцем проживання та безпосередньо спостерігав їхнє спільне життя. Також зазначив, що позивачка після звільнення з банку займалася підприємницькою діяльністю, тоді як відповідач працював за кордоном.
Окремо свідок вказав, що надавав грошові кошти відповідачу після придбання ним квартири на АДРЕСА_4 . Відповідач публічно представляв себе як чоловіка позивачки, називав її своєю дружиною, а також повідомив про факт їх вінчання.
Свідок також зазначив, що позивачка не перебувала у спільному проживанні з іншими чоловіками, окрім відповідача.
Свідок ОСОБА_12 , яка є сусідкою сторін, надала показання щодо їхнього спільного проживання.
Зі слів свідка, вона знайома зі сторонами з моменту придбання ними квартири АДРЕСА_2 , що відбулося у 2004 році. Вона зазначила, що квартира була придбана сторонами спільно, від самого початку їх проживання у будинку вони сприймалися сусідами як молода сім`я. Серед мешканців будинку було загальновідомо, що у квартирі АДРЕСА_7 проживає саме сім`я, а не окремі особи.
Свідок повідомила, що підтримувала із сторонами добросусідські відносини: вони відвідували один одного, спілкувалися, що дало їй можливість безпосередньо спостерігати їхній спосіб життя. За її словами, сторони постійно перебували разом, вели спільний побут, що проявлялося у їхній щоденній взаємодії та взаємній підтримці.
У період вагітності позивачки, відповідач у цей час надавав їй підтримку, допомагав. Вказувала, що позивачка не перебувала у відносинах з іншими чоловіками, відповідач, проживав у спірній квартирі виключно з нею і не вів спільного побуту з іншими особами.
Їй було відомо, що відповідач періодично виїжджав за кордон на заробітки, однак це не впливало на сприйняття сторін як єдиної сім`ї. Також вона повідомила про пожежу, яка сталася орієнтовно у 2005 році, після чого сторони зверталися по допомогу до сусідів, і мешканці будинку, зокрема і вона, намагалися допомогти їм у відновленні житла. Водночас відповідач, за її словами, брав участь у відновленні квартири, зокрема привозив необхідні матеріали.
Протягом усього періоду їхнього спільного проживання вона не мала жодних підстав вважати, що сторони не перебувають у шлюбі, оскільки їхня поведінка, спосіб життя та взаємовідносини повністю відповідали усталеному уявленню про подружжя. Для неї та інших сусідів вони сприймалися як сім`я.
Також свідок зазначила, що спільне проживання сторін припинилося орієнтовно 10 року назад, тобто у 2016.
Свідок ОСОБА_13 , яка є сусідкою ОСОБА_2 у селі Ржавинці, надала суду показання.
Вона знає відповідача з дитинства, оскільки проживала з ним у межах одного населеного пункту та підтримувала добросусідські стосунки з його родиною. Свідок повідомила, що у 2002 році відповідач перебував за кордоном, а у період 2002-2004 років проживав у селі Ржавинці разом із родичами. Зазначила, що у різні періоди життя ОСОБА_2 проживав разом із батьками, а після їх виїзду за кордон у 1998 році — переважно з бабусею та дідусем у селі Ржавинці.
Також зазначила, що знала про його стосунки з ОСОБА_14 , яка приходила до нього додому, і між родинами навіть обговорювалися питання можливого майбутнього шлюбу між ними, однак фактичного одруження не відбулося.
На уточнююче запитання свідок повідомила, що бачила відповідача кожної неділі, а не щодня у селі Ржавинці.
Окремо свідок повідомила, що її чоловік у 2004 році відповідачу допомагав з придбанням квартири. Також вона зазначила, що на початку 2005 року ОСОБА_15 ще відвідувала відповідача.
Водночас свідок вказала, що останній раз була у квартирі на початку 2005 року де була ще ОСОБА_16 , пізніше від самого ОСОБА_2 їй стало відомо про появу в його житті іншої жінки. Свідок зазначила, що жодного разу не бачила позивачку ОСОБА_1 .
Свідок ОСОБА_17 , який є сусідом відповідача ОСОБА_2 у селі Ржавинці надав покази суду, що він знайомий із відповідачем через спільне проживання в одному населеному пункті. Йому відомо, що ОСОБА_2 у певний період перебував на заробітках в Іспанії, після чого у 2002 році повернувся до села Ржавинці та проживав разом із бабусею та дідусем.
Свідок зазначив, що у той період поруч із відповідачем перебувала ОСОБА_16 , яка фактично підтримувала з ним близькі стосунки. За словами свідка, у кінці весни 2004 року він особисто відвідував квартиру на АДРЕСА_6 , де бачив відповідача разом із ОСОБА_16 .
Також свідок повідомив, що інколи за проханням батьків ОСОБА_16 забирав її від ОСОБА_2 . Він зазначив, що відповідач представляв ОСОБА_16 як свою наречену.
Щодо придбання квартири на АДРЕСА_6 свідок повідомив, що, за його інформацією, вона була придбана відповідачем частково за власні кошти, а частково за фінансової допомоги його батьків. Водночас свідок не був присутній при укладенні відповідного договору та не має жодної інформації щодо умов його оформлення.
Свідок зазначив, що після припинення стосунків із ОСОБА_16 він більше не відвідував квартиру на АДРЕСА_6 та не знає, з ким саме відповідач проживав.
Свідок ОСОБА_18 надав показання щодо обставин, які стали йому відомими у зв`язку зі знайомством із відповідачем ОСОБА_2 .
Зі слів свідка, він знайомий із відповідачем з 2003 року. Йому відомо, що у 2003-2004 роках ОСОБА_2 проживав у селі Ржавинці разом із бабусею та дідусем. Свідок також повідомив, що в той період лише один-два рази бачив у селі дівчину ОСОБА_10 ?яну.
У 2004 році він близько десяти разів відвідував квартиру АДРЕСА_2 , де допомагав заносити будівельні матеріали, не бачив осіб, які там проживали або перебували на постійній основі.
Свідок також повідомив, що лише один раз бачив позивачку ОСОБА_1 .
Свідок ОСОБА_19 , яка є сусідкою сторін та з 1998 року проживає у будинку на АДРЕСА_6 надала показання щодо обставин фактичного проживання позивачки ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 .
Зі слів свідка, у квартирі АДРЕСА_7 наразі проживає ОСОБА_20 . Вона зазначила, що спостерігала за проживанням сторін у цій квартирі тривалий час і їй відомо, що з 2004 року вони проживали там разом як одна сім`я. За її словами, з цього періоду сторони постійно перебували разом, вели спільне господарство та сприймалися як подружжя.
Свідок також повідомила, що згодом у сторін народився син. Вона зазначила, що відповідач брав участь у побутовому житті сім`ї, зокрема допомагав під час вагітності позивачки, відвозив її на роботу та брав участь у вирішенні повсякденних сімейних питань.
Їй відомо про пожежу у квартирі, після якої всі сусіди, у тому числі й вона, надавали допомогу сім`ї у відновленні житла.
Протягом усього часу проживання вона не бачила у квартирі інших осіб на постійній основі, окрім сторін та їхньої сім`ї. Вона неодноразово відвідувала квартиру позивачки, що дозволяло їй безпосередньо спостерігати побут та спосіб життя сторін, постійно бачила сторін разом із 2004 року, як єдину сім`ю, яка спільно проживає та веде господарство. Вона також зазначила, що не була обізнана про відсутність офіційної реєстрації шлюбу між ними, оскільки зовнішній характер їхніх відносин повністю відповідав подружнім.
Свідок ОСОБА_21 в судовому засіданні зазначила, що є матір`ю відповідача. З 1998 року працює в Іспанії до тепер. Періодично приїжджала у відпустку на 2-3 місяці. Квартиру АДРЕСА_2 , щоб її купити. При укладенні договору купівлі-продажу була присутня. Позивача не знала, на той час відповідач мав дівчину ОСОБА_16 . Свідку стало відомо 2005 року, що відповідач розійшовся з ОСОБА_16 , пізніше познайомилася з позивачем у 2005 на квартирі по АДРЕСА_8 . Зазначила, що спірна квартира була куплена за гроші її, чоловіка та сина. Стверджувала, що їй ніхто не повертав кошти. В 2004 році була в Україні десь 2,5 місяці. З вересня по червень 2004 року не була свідком очевидних подій. Зазначала, що гроші на квартиру направляла сину, відповідач не мав інших доходів.
Свідок ОСОБА_22 зазначила, що 2004 року сторони купили квартиру навпроти неї по АДРЕСА_6 . Позивача бачила щодня. Стверджувала, що сторони більше часу проводили разом. Бачила їх разом в парку, в магазині. Як подружжя сторони проживали разом до 2015. Були довірливі відносини між сім`ями. Позивача та відповідача сприймала як родину. Не чула сварок між ними, була гарна пара. На момент пожежі позивач була вагітна. Після пожежі сторони спільно робили ремонт. На момент заселення в спірну квартиру позивач показувала свідку побут.
З огляду на отримані судом пояснення свідків, які брали участь у розгляді справи, вбачається, що всі надані ними свідчення є послідовними, узгодженими між собою та взаємно підтверджують обставини спільного проживання ОСОБА_2 з позивачкою ОСОБА_1 , а також наявність між ними фактичних сімейних відносин.
Суд вивчивши та дослідивши письмові докази по справі, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 з 07.02.2000 по 22.07.2005 була працевлаштованою у Чернівецькому обласному управлінні ВАТ «Державний ощадний банк України» мала стабільний та достатній дохід, що підтверджується трудовою книжкою НОМЕР_4 .
25 червня 2004 року між ОСОБА_6 (Продавець) та ОСОБА_2 (Покупець) укладено договір купівлі - продажу квартири, відповідно до п.1 якого, Продавець продала, а Покупець купив квартиру номер АДРЕСА_2 загальною площею квартири 68 кв.м., в тому числі житловою площею 39,90 кв.м.
25 червня 2005 року місце проживання позивачки ОСОБА_1 зареєстровано за адресою - квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується відповідною відміткою у паспорті позивачки.
Згідно довідки приватного нотаріуса Ткачук В.О. №9/01-16 від 12 вересня 2022 року, 27 січня 2005 року за реєстровим №308 приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Ткачук В.О. було посвідчено договір купівлі-продажу квартири номер АДРЕСА_9 , яка складається з 1 (однієї) житлової кімнати житловою площею 16.30 кв.м., загальною площею 31,4 кв.м. громадянину ОСОБА_23 .
Також, згідно довідки приватного нотаріуса Блауш Н.З. №36/01-16 від 27.04.2018 року, 07 квітня 2005 року за реєстровим номером №2519, гр. ОСОБА_1 було продано ОСОБА_11 квартиру під номером АДРЕСА_10 , яка складається з двох житлових кімнат загальною плошею 26,10 кв.м., в тому числі житловою площею - 21,1 кв.м.
ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народився син - ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .
Згідно обліку громадян у поквартирній карточці, у квартирі за адресою АДРЕСА_5 прописані основний квартиронаймач - ОСОБА_2 , та члени його сім`я: дружина - ОСОБА_1 (дата прописки - 25.06.2005).
Згідно довідки Старостинського округу №5 Юрковецької сільської ради Чернівецького району Чернівецької області №194 від 23 квітня 2026 року, відповідно до якої згідно погосподарської книги №2 запис №175 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в період з січня 2002 року по 20.08.2004 року був зареєстрований та фактично проживав в домогосподарстві в с. Ржавинці Заставнівського району Чернівецької області. У вказаний період не вибував з місця проживання.
Довідкою №178 від 26.03.2026 року підтверджується те, що ОСОБА_1 в лютому 2004 року зверталася в КЗОЗ «Лабораторія репродуктивної медицини» (зараз – КЗОЗ «Медичний центр лікування безпліддя»). Позивачці був встановлений діагноз: безпліддя первинне. Зовнішній генітальний ендометріоз. 18 квітня 2005 року позивачці була проведена пункція яєчників. Отримано 13 ооцитів. На культивування відібрані 8 ооцитів, які були запліднені спермою ОСОБА_2 .
Зазначений документ свідчить про те, що ще з лютого 2004 року позивачка разом із відповідачем вживали активних заходів, спрямованих на створення повноцінної сім`ї та народження спільних дітей.
У квітні 2005 року, внаслідок перепаду напруги у квартирі сторін за адресою АДРЕСА_5 сталась пожежа. Внаслідок пожежі, придбана сторонами квартира перестала бути придатною для проживання. Вказані обставини підтверджується довідкою від 10.04.2019 року №09/1701 виданою Управлінням ДСНС України у Чернівецькій області на підтвердження того, що 28.04.2005 року виникла пожежа в житловому будинку за адресою - АДРЕСА_5 .
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 липня 2020 року по справі №727/2968/20 позов ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалено стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 заборгованість у розмірі 1317462 (один мільйон триста сімнадцять тисяч чотириста шістдесят дві) грн. 55 коп., яка складається з позики в сумі 35 500 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 16.03.2020 становить 913150 грн., суми пені - 12600 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 16.03.2020 становить 328734 грн., 3% річних за період з 13.06.2017 р. по 16.03.2020 р. у розмірі - 2896,84 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 16.03.2020 становить 75 578,55 грн. Також вирішено долю судових витрат. В задоволені іншої частини вимог відмовлено.
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 15 вересня 2022 року по справі №727/2968/20 рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 липня 2020 року в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_2 та стягнення з нього судових витрат скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовлено. Також заяву ОСОБА_2 про поворот виконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 липня 2020 року задоволено. Допущено поворот виконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 27 липня 2020 року шляхом повернення у власність ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_2 .
19.03.2024 за ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Душинською Н.В. згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 371093578 від 22.03.2024.
16.09.2025 за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі рішення Шевченківського районного суд м. Чернівці від 05.06.2025, постанови Чернівецького апеляційного суду від 02.09.2025 згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 466054674 від 27.02.2026.
Частинами першою та другою статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Положеннями статті 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
З огляду на зазначені положення законодавства, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
У постанові від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц).
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.
Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі №686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі №753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі №199/3941/20.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.
Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.
Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі №686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі №753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі №199/3941/20.
Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 03 червня 2021 року у справі № 748/1943/19 (провадження № 61-5155св20) дійшов правового висновку про те, що для визначення осіб, як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) вказувала на те, що вирішуючи спір про поділ майна, необхідно встановити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.
Факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
Так, у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).
У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19 грудня 1997 року наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.
Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, а на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 4 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
За таких обставин, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 починаючи з жовтня 2003 року по квітень 2015 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що підтверджується, зокрема: фактом їх постійного, тривалого спільного проживання, що свідчить про стабільні стосунки та намір жити як сім`я; спільне ведення спільного господарства: участь обох у розподілі побутових обов`язків, фінансів, плануванні сімейного бюджету, підтримка дому, виконання ремонту разом тощо; спільне майно: наявність майна, яке було придбане в період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з метою їх спільного проживання у вказаній квартирі; в сторін є спільна дитина (довідкою №178 від 26.03.2026 року підтверджується те, що ОСОБА_1 в лютому 2004 року зверталася в КЗОЗ «Лабораторія репродуктивної медицини» з метою лікування, 18 квітня 2005 року позивачці була проведена пункція яєчників. Отримано 13 ооцитів. На культивування відібрані 8 ооцитів, які були запліднені спермою ОСОБА_2 ), що є важливою ознакою сімейного життя; публічне визнання стосунків: в оточенні друзів, рідних і суспільства, згідно показань свідків позивача та відповідача вважали сім`єю, вони разом, в якості подружжя, відвідували сімейні свята, важливі події тощо; взаємна підтримка: позивачка та відповідач надавали одне одному емоційну, матеріальну, соціальну допомогу в різних життєвих ситуаціях.
За таких обставин, враховуючи, що в період з жовтня 2003 року по квітень 2015 року сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, взаємні права та обов?язки одне відносно одного, в них народилась спільна дитина, суд вважає доведеним факт проживання однією сім?єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу.
Крім того, суд зазначає, що покази свідків відповідача не узгоджуються з іншими дослідженими доказами та суперечать показам свідків позивача, а тому суд не вбачає підстав вважати їх достовірними.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі №761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).
У відповідності до ст.41 Конституції України та ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст.319 ч.1 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Об`єктом власності особи може бути зокрема житло - жилий будинок, садиба, квартира (ст.379, 382 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права (ст.391 ЦК України).
Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі №756/8056/19 (провадження №14-94цс21)).
Згідно з частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Отже, придбане в шлюбі за відплатним договором майно може бути визнане особистою приватною власністю одного з подружжя лише в тому випадку, якщо придбання цього майна відбулося виключно за особисті кошти одного з подружжя.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї (частина друга статті 70 СК України).
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2021 року у справі №756/2527/16-ц (провадження № 61-5837св20) вказано, що "виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. […] вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто".
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2019 року в справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18)).
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.
Так, як зазначалося вище, згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). У разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. (див. постанову Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 711/2195/20 (провадження № 61-14064св23).
Верховний Суд у постанові від 04 жовтня 2023 року у справі № 691/1240/18 (провадження № 61-4680св23) вказав на те, що визнання права на половину частини спірного майна (визнання права на ідеальну частку у майні без його виділу в натурі) є поділом майна подружжя у розумінні частини першої статті 71 СК України, а тому суд може визнати право на частку у спільному майні подружжя за вказаних вище умов.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що сама по собі реєстрація майна, набутого під час шлюбу, на одного з подружжя, не змінює його статусу спільної сумісної власності. Це означає, що таке майно належить обом із подружжя, незалежно від того, на кого з них зареєстроване право власності (див., зокрема постанови Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18, від 10 листопада 2021 року у справі № 639/5409/18).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21) зазначено, що: відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.
Відповідач не спростував презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, тоді як тягар доказування покладається саме на нього.
Під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а саме - 25 червня 2004 року між ОСОБА_6 (Продавець) та ОСОБА_2 (Покупець) укладено договір купівлі — продажу квартири, відповідно до п. 1 якого, Продавець продала, а Покупець купив квартиру номер АДРЕСА_2 загальною площею квартири 68 кв.м., в тому числі житловою площею 39,90 кв.м.
Відтак, вказана квартиру куплена в період проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу та є об`єктом спільного сумісного майна подружжя.
Враховуючи сукупність наведених обставин, показання свідків та наявні матеріали справи, позовна заява ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ майна подружжя підлягає задоволенню у повному обсязі.
Щодо застосування позовної давності слід зазначити наступне.
Статтею 69 СК встановлено право кожного з подружжя ініціювати питання про поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.
Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14).
Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.
Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.
У частині другій статті 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).
Враховуючи, що право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру тривалий час було фактично визнаним та жодним чином не оспорювалося, позивачка об`єктивно не мала підстав вважати, що її майнові права є порушеними. Надалі позивачка, реалізуючи належне їй право власника, уклала договір дарування спірної квартири на користь свого сина — ОСОБА_4 .
Зокрема, встановлено, що до 2024 року між сторонами не виникало спору щодо належності спірного майна, а будь-яких дій, спрямованих на заперечення або оспорення права власності позивачки, з боку відповідача не вчинялося. Лише з моменту подання ОСОБА_4 позовної заяви про витребування спірної квартири фактично виник юридичний спір щодо права власності на вказане майно.
Отже, саме з цього часу у позивачки з`явилися об`єктивні підстави для усвідомлення можливого порушення її майнового права та необхідності його судового захисту.
Таким чином, доводи відповідача про пропуск позовної давності ґрунтуються виключно на формальному обчисленні строку від моменту припинення спільного проживання, без урахування юридично значимого моменту порушення права та без встановлення факту, коли саме позивачка дізналася або могла дізнатися про таке порушення.
У зв`язку з цим наведені відповідачем аргументи не можуть бути визнані достатніми та обґрунтованими для застосування позовної давності у даній справі.
Щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 95352,47 грн. на користь позивача, то суд зазначає наступне.
Так, згідно ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Саме такого висновку дійшла Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду по справі №922/445/19 від 03.10.2019 року.
Позивачці, ОСОБА_1 , надається правнича допомога Адвокатським об`єднанням «Поляк і партнери» на підставі договору про надання юридичної (правничої) допомоги №254/24 від 24 липня 2024 року.
Так, зокрема, позивач просить стягнути з відповідача понесені витрати на оплату правничої допомоги у розмірі 95352,47 грн., на підтвердження яких долучила до матеріалів справи: копію витягу з договору №254/24 про надання юридичної (правничої) допомоги від 24.07.2024; звіт (акт) про надані послуги у зв`язку із розглядом справи № 727/1889/25 від 07.05.2026; копію квитанції до прибуткового касового ордера №57/25/1 від 31.03.2025 на суму 25 600 грн., копію квитанції до прибуткового касового ордера №24/26/1 від 31.03.2026 на суму 31 129 грн. 20 коп., копію квитанції до прибуткового касового ордера №57/26/1 від 07.05.2026 на суму 38 623 грн. 27 коп.
При цьому, пунктом 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справ №755/9215/15-ц, зазначено що, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальних адвокатських витрат (встановлення їхньої доцільності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін.
Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
На думку суду, понесені позивачем витрати на правничу допомогу у розмірі 95352,47 грн. є неспівмірними ціні позову, складності вирішеного судом питання та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).
Враховуючи характер виконаної роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, ціни позову та значення справи для сторони, з відповідача на користь позивача слід стягнути 40000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Крім того, представник відповідача просила суд стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 30 000 грн.
Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову інші судові витрати покладаються на відповідача, а тому підстави для стягнення на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу відсутні.
Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29.
За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин, а також не спростовують наведені судом твердження.
Суд вважає, що позивачем надано належні докази, які є підставою для задоволення його позовних вимог. На підставі наведеного вище, враховуючи положення ст.264 ЦПК України, відповідно до якої під час ухвалення рішення суд, окрім іншого вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судом встановлено, що відповідач є особою з інвалідністю ІІ групи.
Відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
Частиною 6 ст.141 ЦПК України передбачено, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
У постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі №6-152цс17 зроблено висновок, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина друга цієї статті). Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.
Враховуючи вищезазначене, оскільки відповідач звільнений від сплати судового збору, а рішення ухвалено на користь позивача, суд дійшов висновку, що судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 9611 грн. 20 коп. слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись ст.3, 12, 13, 81, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ майна подружжя задовольнити.
Встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 , з жовтня 2003 року по квітень 2015 року.
Визнати право власності за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 на квартири АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу в сумі 40000 грн.
Компенсувати ОСОБА_1 судовий збір, сплачений при поданні позовної заяви, в розмірі 9611 грн. 20 коп. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернівецького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя          П.С. Гавалешко