УХВАЛА

28 травня 2026 року 
м. Київ

справа № 520/31188/25
адміністративне провадження № К/990/21621/26

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Дашутіна І. В., перевіривши касаційну скаргу представниці ОСОБА_1 - адвокатки Пушкаренко Олександри Олександрівни на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14 січня 2026 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2026 року у справі № 520/31188/25 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
установив:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у якому просив:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 , які полягають у відмові № 13/121 від 08 серпня 2025 року внести зміни до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів шляхом виключення інформації щодо порушення ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) правил військового обліку;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_4 внести зміни до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів шляхом виключення інформації щодо порушення ОСОБА_1 правил військового обліку.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14 січня 2026 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2026 року, позов залишено без задоволення.
12 травня 2026 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга представниці ОСОБА_1 - адвокатки Пушкаренко Олександри Олександрівни на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14 січня 2026 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2026 року у справі № 520/31188/25.
Під час перевірки поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) установлено, що вона не містить достатніх підстав касаційного оскарження судових рішень.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
У касаційній скарзі, як на підставу для відкриття касаційного провадження, скаржник формально зазначає пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Відповідно до зазначеного пункту підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Суд звертає увагу скаржника на те, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення: норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами попередніх інстанцій, висновок щодо правильного застосування якої ще не сформульовано Верховним Судом; у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права; як, на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.
У поданій касаційній скарзі скаржник зазначає, що виникла об`єктивна та нагальна необхідність у формуванні Верховним Судом правового висновку щодо пункту 41 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560) у системному взаємозв`язку з пунктом 34 цієї Постанови та абзацом 4 підпункту 1 пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» у частині порядку визначення належного способу оповіщення військовозобов`язаних, пріоритетності використання уточнених військовозобов`язаним облікових даних щодо місця проживання (перебування) та допустимості направлення повістки за адресою зареєстрованого місця проживання за наявності таких уточнених відомостей.
Подана касаційна скарга містить лише виклад обставин справи, цитати нормативних актів та незгоду з рішеннями судів попередніх інстанцій з підстав порушення норм матеріального та процесуального права. 
Водночас обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі норми матеріального права, яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції; висновок щодо правильного застосування якої ще не сформульовано Верховним Судом; у чому полягає помилка суду при застосуванні відповідної норми права; як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.
Однак, всупереч таким вимогам КАС України, скаржником не зазначено, який, на її думку, правовий висновок має бути сформульований у цій справі.
Скаржником не наведено, у чому саме полягає неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема не визначено алгоритм застосування відповідних норм та не зазначено, яку саме норму права суди застосували неправильно або не застосували.
Водночас Суд звертає увагу, що доводи касаційної скарги не спростовують висновку суду апеляційної інстанції, покладеного в основу оскаржуваного судового рішення, а саме того, що зазначена позивачем у застосунку «Резерв+» адреса перебування за межами України не може вважатися належною та достовірною адресою постійного проживання у розумінні статей 1, 4 Закону України від 20 листопада 2012 року № 5492-VI "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" для цілей офіційної комунікації у сфері виконання військового обов`язку.
Обґрунтовуючи касаційну скаргу, скаржник фактично виходить із пріоритетності уточнених військовозобов`язаним даних щодо фактичного місця перебування, однак не наводить належного правового обґрунтування того, чому така адреса, повідомлена через електронний кабінет, набуває статусу належної адреси офіційної комунікації з територіальним центром комплектування та соціальної підтримки незалежно від вимог законодавства про зареєстроване/задеклароване місце проживання.
Крім того, скаржник не зазначає, у чому саме полягає помилковість застосування судом апеляційної інстанції положень Закону України № 5492-VI, та не формулює правового висновку, який, на її думку, має бути висловлений Верховним Судом щодо співвідношення понять зареєстрованого місця проживання, фактичного місця перебування та уточнених облікових даних військовозобов`язаного у контексті застосування пунктів 34, 41 Порядку № 560.
Наведені у касаційній скарзі доводи переважно зводяться до викладення власного бачення правильного застосування норм права та незгоди з оцінкою судами попередніх інстанцій установлених обставин справи, що не свідчить про наявність передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України підстав касаційного оскарження.
За таких обставин Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не містить належного обґрунтування існування правового питання, яке потребує формування висновку Верховного Суду щодо застосування конкретної норми права у подібних правовідносинах, а тому підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
Отже, скаржник не обґрунтовує, який висновок має зробити Верховний Суд у взаємозв`язку з конкретними висновками суду апеляційної інстанції та обставинами справи.
Натомість викладені доводи зводяться до викладення власного бачення правильності вирішення спору.
Доводи касаційної скарги в контексті наявності/відсутності передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України підстави переважно зводяться до оцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, а тому посилання скаржника в цій частині не узгоджуються з наведеною нею підставою касаційного оскарження судових рішень - пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Аналізуючи зміст касаційної скарги, Судом установлено, що заявником викладено суть спору у вказаній справі, обставини справи та фактично висловлено незгоду із прийнятим рішенням судом апеляційної інстанції. Проте, заявник, посилаючись на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України та стверджуючи про відсутність правового висновку Верховного Суду, не конкретизує, який, на його думку, правовий висновок повинен бути висловлений у цій справі та який, одночасно, відсутній у рішеннях Верховного Суду та як відповідні норми права необхідно застосовувати, на думку, скаржника, а також не обґрунтував необхідність такого висновку у взаємозв`язку з посиланням на обставини справи та висновки суду апеляційної інстанції.
Верховний Суд звертає увагу, що на стадії відкриття касаційного провадження, касаційний суд не перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень, а перевіряє касаційну скаргу на предмет дотримання особою, яка її подає, вимог щодо форми і змісту касаційної скарги, а також дотримання строків реалізації права на касаційне оскарження.
Саме лише формальне посилання на відсутність висновку Верховного Суду без належного правового обґрунтування не є підставою касаційного оскарження у розумінні пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Таким чином, скаржником не конкретизовано норму права у взаємозв`язку з правовим висновком, який, на думку скаржника, має бути сформульований, не наведено обґрунтування, щодо правильного застосування відповідної норми права, а доводи скарги зводяться до переоцінки фактичних обставин справи.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає справи, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".
Касаційна скарга не містить чіткого формулювання правового питання, яке потребує вирішення Верховним Судом, зокрема щодо застосування конкретної норми права у подібних правовідносинах.
Наведені скаржником міркування мають загальний характер та не дають підстав для висновку про наявність правової невизначеності у застосуванні відповідних норм.
З огляду на викладене Суд уважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження.
Керуючись статтями 328, 330, 332, 359 КАС України,
постановив:
Касаційну скаргу представниці ОСОБА_1 - адвокатки Пушкаренко Олександри Олександрівни на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14 січня 2026 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2026 року у справі № 520/31188/25 - повернути скаржнику.
Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.
Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Суддя	І.В. Дашутін