ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2664/26 Справа № 175/2892/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Суддя у 2-й інстанції - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О. 
суддів – Городничої В.С., Пищиди М.М. 
при секретарі – Пікос А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Юрченко Лариса Леонідівна про визнання недійсним та скасування заповіту, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2022 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л. про визнання недійсним та скасування заповіту.
Позов мотивовано тим, що позивач є ріднимисином померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , який склав заповіт за життя та заповів ОСОБА_2 належну йому частку квартири АДРЕСА_1 . Однак позивач вважає заповіт недійсним, оскільки в 2021 році стан здоров`я ОСОБА_6 був незадовільний, останній неодноразово переніс ішемічний інсульт, що підтверджується відповідними медичними документами. У зв`язку з чим позивач вважає, що ОСОБА_6 на час складення заповіту не міг усвідомлювати його зміст та вільно виражати своє волевиявлення. Таким чином, складання ОСОБА_6 заповіту відбувалося в стані, у якому особа не усвідомлювала значення своїх дій.
Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2025 року відмовлено у задоволенні позову у повному обсязі.
Додатковим рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2026 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в сумі 45 000,00 грн.
Не погодившись з ухваленим рішенням суду, позивач ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій посилався на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не з`ясовано всіх обставин, що мають значення для справи, не досліджено належним чином докази, надані на підтвердження заявлених вимог, та безпідставно відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсним та скасування заповіту з огляду на незгоду позивача з висновком посмертної судово-психіатричної експертизи № 29-П від 29 липня 2025 року, який він вважає неналежним та недопустимим доказом.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 не погоджується з позицією позивача, викладеною у скарзі, вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи, зводяться до незгоди з висновками суду, переоцінки доказів у справі та ґрунтуються на неправильному тлумаченні апелянтом норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції. Щодо посилань скаржника на неналежність та недопустимість висновку посмертної судово-психіатричної експертизи як доказу у справі звертає увагу на не, що після проведення вказаної експертизи та ознайомлення з її результатами ні позивачем, ні його представником не заявлялось будь-яких клопотань про виклик та допит в судовому засіданні експертів, а також про призначення додаткової посмертної судово-психіатричної експертизи.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_8 29 липня 1967 року зареєстрували шлюб, від зазначеного шлюбу в них народилося троє дітей – ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 06 червня 1968 року та свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 11 листопада 1989 року); ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 13 вересня 1976 року) та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_4 від 27 січня 2021 року).
Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 27 грудня 1999 року квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 та членам його сім`ї ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 80 років ОСОБА_6 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 , виданим Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (місто Дніпро).
За життя, а саме 10 серпня 2021 року, ОСОБА_6 було складено заповіт, яким останній належну йому частку квартири АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , заповіт посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л.
Спадкодавець ОСОБА_6 власноручно підписав оспорюваний заповіт, особу та дієздатність було перевірено приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л.
З наданої суду копії спадкової справи вбачається, що після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , з заявами про прийняття спадщини звернулися дружина померлого ОСОБА_3 та діти ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с. 124-145 Т.1).
За клопотанням позивача ОСОБА_5 ухвалою суду від 16 квітня 2024 року було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлені питання здатності ОСОБА_6 станом на момент складання заповіту на ім`я ОСОБА_2 усвідомлювати значення своїх дії та в повній мірі керувати ними та можливості хвороби ОСОБА_6 впливати на здатність в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та в повній мірі керувати ними в момент складання заповіту на ім`я ОСОБА_2 .
21 серпня 2025 року за результатами проведеної експертизи до суду надійшов висновок посмертної судово-психіатричної експертизи № 29-П від 29 липня 2025 року, згідно з яким ОСОБА_6 на момент складання заповіту 10 серпня 2021 року не страждав на будь-який психічний розлад і за своїм психічним станом на момент складання заповіту міг повною мірою розуміти значення своїй дій та керувати ними (а.с. 207-209 Т.1).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявності підстав, які б мали наслідком недійсність заповіту, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є їх процесуальним обов`язком. Особистий підпис заповідача у заповіті свідчить про вільне волевиявлення заповідача й обставини, які вплинули на волевиявлення заповідача, судом не встановлені.Встановивши, що заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та порядку укладення, підписаний особисто заповідачем, посвідчений уповноваженою на те особою, яка перевірила дієздатність заповідача і з`ясувала його дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок смерті, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову повністю. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
На підставі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
У відповідності до приписів ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
В силу положень ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
На підставі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Приписами статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Законодавець визначив пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом, зазначивши у ч. 2 ст. 1223 ЦК України, що спадкування за законом має місце лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також неохоплення заповітом всієї спадщини.
Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування.
Усі наведені правомочності заповідача у сукупності з засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права.
Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.
Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.
Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача.
В силу статті 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.
Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.
Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Відповідно до статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках (ст. 1253 цього Кодексу).
На підставі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.
Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Крім того, статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Так, підставою для визнання правочину з підстав, визначених у ч. 1 ст. 215 ЦК України, є встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року в справі № 335/5977/17 (провадження № 61-13350св20) вказано, що згідно з частиною другою статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ним, про що зазначається у Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року у справі № 760/11767/16-ц.
Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14 та підтриманим 01 червня 2023 року Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 696/220/21, провадження № 61-2354св23.
Відповідно до правового висновку, викладеного в Постанові Верховного Суду від 30 серпня 2023 року у справі № 317/1029/20 (провадження № 61-11588св22), належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі на момент складення заповіту, може бути лише висновок посмертної судово-психіатричної експертизи.
Тлумачення ч. 2 ст. 1257 ЦК України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України, про що наголошується у Постанові Верховного Суду від 17 травня 2022 року у справі № 242/99/19 (провадження № 61-20493св21).
Для визнання правочину недійсним на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України - має бути наявна лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях, про що зазначається у Постанові Верховного Суду від 07 березня 2024 року у справі № 388/792/19 (провадження № 61-1724св24). 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним заповіту, оскільки заповіт відповідає вимогам закону щодо його форми та порядку укладення, підписаний особисто заповідачем, посвідчений уповноваженою на те особою, яка перевірила дієздатність заповідача і з`ясувала її дійсну волю щодо розпорядження майном на випадок смерті. 
Таким чином, встановивши відсутність обставин, які вплинули на волевиявлення заповідача, та вільне волевиявлення заповідача, про що свідчить особистий підпис заповідача у заповіті та висновок посмертної судово-психіатричної експертизи №29-П від 29 липня 2025 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не доведено наявності підстав, які б мали наслідком недійсність заповіту, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. 
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги щодо оцінки висновку суду як неповного та проведеного без дослідження всіх належних медичних документів хворого, який, на думку апелянта, є неналежним та недопустимим доказом у справі, оскільки відповідно до сталого правового висновку Верховного Суду, викладеного, зокрема, упостанові від 18.05.2023 у справі № 761/11228/21, незгода сторони з висновком експерта не є самостійною підставою для визнання його недостовірним або недопустимим доказом.
Посилання в апеляційні скарзі на те, що експертам направлялись не всі необхідні та належні медичні картки та дослідження хворого, колегія суддів відхиляє як безпідставні та такі, що спростовуються матеріалами справи. 
Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано принцип змагальності сторін та диспозитивності, необхідність проведення додаткового експертного дослідження, колегія суддів оцінює критично, оскільки апелянт не був позбавлений можливості заявити про таке клопотання в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди скаржника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, який їх спростував.
Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні позову та не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не бере до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані позивачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.
Водночас заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивачка надала пояснення та докази щодо обставин, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог.
Правильно встановивши, що померлий ОСОБА_6 усвідомлював та розумів значення своїх дій в момент підписання спірного заповіту та міг керувати ними, що підтверджується висновком посмертної судово-психіатричної експертизи №29-П від 29 липня 2025 року, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов в повному обсязі, з вказаним висновком погоджується й апеляційний суд.
Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошено 28 квітня 2026 року.

Повний тест постанови виготовлено 30 квітня 2026 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді В.С. Городнича

М.М. Пищида