ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11.06.2026  	Справа №607/6503/26 Провадження №1-кп/607/1358/2026	

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі с/з ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, у м. Тернополі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12026211040000120 від 14.01.2026 стосовно:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Шумськ Тернопільської області, громадянина України, українця, одруженого, має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , з вищою освітою, декана факультету іноземних мов Тернопільського національного педагогічного університету імені Володимира Гнатюка, адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 , не судимого, 

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, 

за участю: прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника адвоката ОСОБА_6 ,-

ВСТАНОВИВ:

1.Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Встановлено, що 14.01.2026 близько 08:00 водій ОСОБА_3 керував технічно - справним автомобілем Jeep Cherokee, р.н. НОМЕР_1 та рухався без пасажирів, та без вантажу смугою руху вул. Сагайдачного в м. Тернопіль, маючи на меті здійснити поворот ліворуч до Майдану Волі, що в м. Тернопіль, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожніми знаками 5.38.1 та 5.38.2 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 із змінами та доповненнями (далі -ПДР) та дорожньою розміткою 1.14.1 ПДР та який розміщено навпроти буд. № 1 по вул. Листопадова, в м. Тернопіль.
Під час руху водій ОСОБА_3 належно не стежив за дорожньою обстановкою, умовами та відповідно не реагував на їх зміну, чим порушив вимоги пунктів: 1.5 ч.1, 1.10, (в частині визначення понять: «дорожні умови», «дорожня обстановка», і виконання їх вимог), 2.3 (б, д) ПДР, а також вимоги, які наведені у абзацах 1, 2 частини 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух» № 3353-ХІІ від 30.06.1993, із змінами та доповненнями, які зобов`язували своїми діями не створювати загрозу безпеці дорожнього руху, небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю чи здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.
У цей час на вищевказаний пішохідний перехід, у темпі спокійного кроку, вийшла та переходила проїзну частину дороги, зліва-направо відносно напрямку руху автомобіля Jeep Cherokee, р.н. НОМЕР_1 , пішохід ОСОБА_7 .
Маючи об`єктивну можливість завчасно виявити пішохідний перехід, а також пішохода ОСОБА_7 , яка рухалась по ньому, водій ОСОБА_3 в порушення вимог п. 16.2 ПДР під час повороту ліворуч на нерегульованому перехресті повинен дати дорогу пішоходу, який проходить проїзну частину дороги, а також всупереч вимог п. 18.1 ПДР, не вжив своєчасно заходів до зменшення швидкості руху керованого ним транспортного засобу аж до повної зупинки, щоб дати дорогу пішоходу, вчинив наїзд на ОСОБА_7 передньою центральною частиною автомобіля Jeep Cherokee, р.н. НОМЕР_1 .
Унаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження у виді: закритої черепно-мозкової травми у виді перелому склепіння черепа (внутрішньої і зовнішньої кісткових пластинок лівої тім`яної кістки) з крововиливами під м`яку мозкову оболонку скроневої частки правої та тім`яної частки лівої півкуль головного мозку, яка супроводжувалась забиттям головного мозку (за клінічною класифікацією - легкого ступеня); із зовнішніх ушкоджень відмічена «забійна» (в одному записі - «забійно-рвана») рана потиличної ділянки волосяної частини голови. Рана в умовах вказаного вище лікувального закладу була піддана первинній хірургічній обробці з накладанням швів. Виявлена у ОСОБА_7 травма голови з переломом склепіння черепа (внутрішньої і зовнішньої кісткових пластинок лівої тім`яної кістки), внутрішньочерепними змінами та ушкодженням м`яких тканин належить до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння - п. п. 2.1.2, 2.1.3 (б) "Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень" (МОЗ України, Київ, 1995).
Причиною дорожньо-транспортної пригоди та наслідків, що настали є порушення водієм автомобіля Jeep Cherokee, р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_3 вимог п. 16.2, 18.1 ПДР України.
Порушення вказаних вимог Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_3 з технічної точки зору знаходилися в причинному зв`язку з виникненням даної пригоди.
Водій ОСОБА_3 мав технічну можливість запобігти дорожньо-транспортній пригоді, для чого у нього не було яких-небудь перешкод технічного характеру.

2. Позиція сторони обвинувачення.

Прокурор ОСОБА_5 підтримав обвинувачення в повному обсязі за ч.2 ст.286 КК України, вважаючи всіма поданими доказами винуватість ОСОБА_3 у вчиненні даного кримінального правопорушення доведеною.
Також просив призначити обвинуваченому ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки та застосувати ст. 75 КК України, звільнивши обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивщи іспитовий строк, без позбавленням права керувати транспортними засобами.

3. Позиція сторони захисту.

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_3 вину у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав.
Зазначив, що обставини, які викладені у обвинувальному акті відповідають дійсності.
Щиро розкаюється у вчиненому. 
Шкоду відшкодовано потерпілій у повному обсязі.
Крім того, зазначив, що він має право керування транспортними засобами понад 20 років. За цей час завжди дотримувався правил дорожнього руху, жодного разу до відповідальності не притягувався.
Автомобіль використовує повсякденно для таких потреб, як у службових певних цілях, зокрема у нього бувають відрядження по Україні декілька разів на місяць.
Також щодня він повинен завозити дитину у заклад загальної середньої освіти і батьків, які є особами похилого віку до медичних закладів. Крім того він теж має певні хронічні захворювання, тому йому теж необхідне використання автомобіля.
Також повідомив, що його дружина перебуває на військовій службі як офіцер, має невідкладні відрядження, у тому числі у зону бойових дій, тому немає змоги возити дитину у школу. Загалом весь догляд за дитиною покладається на нього.
Окрім того повідомив, що продовжує спілкуватись із потерпілою, допомагає їй із реабілітацією, возить її у медичні заклади.
Просив врахувати усі вищевказані обставини, обрати йому покарання із застосуванням ст.69 КК України у вигляді штрафу. 

Захисник – адвокат ОСОБА_6 просив застосувати положення ст. 69 Кримінального кодексу України та призначити ОСОБА_3 покарання у вигляді штрафу в розмірі 5000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 85 000 гривень.
Також просив не застосовувати до нього додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Вважає, що у зв`язку із бездоганною поведінкою ОСОБА_3 як викладача, громадянина, а також до даної ДТП і водія, наявністю ряду обставин, що пом`якшують покарання, а саме щирого каяття, добровільного відшкодування завданої злочином шкоди, наявності на утриманні неповнолітньої дитини, непрацездатних батьків похилого віку, перебування дружини на службі в ЗСУ, саме таке покарання буде справедливим у даному конкретному випадку. 

4. Позиція потерпілої.

Потерпіла ОСОБА_7 у підготовчому судовому засіданні вказала, що не має і не буде мати жодних претензій до обвинуваченого ОСОБА_3 , оскільки він відшкодував заподіяну шкоду і вони з ним примирились. Заявляти цивільний позов не буде.
Просила суд, при визначенні обвинуваченому ОСОБА_3 міри покарання, застосувати положення ст. 69 Кримінального кодексу України та призначити йому штраф в розмірі 3000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 гривень.
Також просила не застосовувати до нього додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Наступні судові засідання просила проводити без її участі, про що подала відповідну заяву (а.м.к.п. 20).

5. Вирішення питання щодо проведення судового розгляду кримінального провадження у відповідності до приписів ч.3 ст.349 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_3 , визнавши свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за обставин, викладених у обвинувальному акті, повністю погодився зі всіма зібраними в процесі досудового розслідування доказами, що її підтверджують, відмовився від їх дослідження під час судового розгляду.
Суд, з`ясувавши думку учасників судового розгляду щодо визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню та порядку їх дослідження, згідно ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорюються, з`ясувавши при цьому, чи правильно розуміють обвинувачений та інші учасники судового провадження зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини у апеляційному порядку.

6. Статті (частини статті) КК України, що передбачають відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.
Таким чином, суд приходить до переконання про доведеність винуватості ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікує його дії за ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

7. Мотиви призначення покарання.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ч.1 ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.
Вказана норма Закону передбачає, що у кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній - послатися на ч. 1 ст. 69 КК України.
З огляду на викладене, та виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, приймаючи до уваги, що покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даних про особу, суд у даному конкретному випадку, беручи до уваги наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, до яких суд відносить визнання вини обвинуваченим та щире каяття, добровільне відшкодування шкоди, позицію потерпілої, яка просила обвинуваченого суворо не карати, та призначити покарання у вигляді штрафу, наявність на утриманні неповнолітньої дитини, батьків непрацездатного віку, перебування дружини на службі в ЗСУ, відсутність обставин, що обтяжують покарання та з урахуванням особи винного, який раніше до кримінальної відповідальності не притягався, позитивно характеризується по місцю проживання, суд приймає рішення про призначення ОСОБА_3 покарання за ч.2 ст.286 КК України, із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, перейшовши до іншого, більш м`якого покарання, ніж передбачене санкцією статті обвинувачення, а саме у вигляді штрафу.
Саме таке покарання буде необхідне і достатнє для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Окрім того, в даному конкретному випадку з врахуванням вищенаведеного, а також того факту, що для здійснення своєї професійної діяльності ОСОБА_3 необхідно використовувати особистий транспорт, відсутності будь-яких даних про те, що він раніше притягувався до відповідальності за порушення вимог ПДР України, суд не вбачає підстав призначати обвинуваченому додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами.

8. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.01.2026, у справі №607/904/26, слід скасувати повністю, у відповідності до ч.4 ст.174 КПК України.
На підставі ч. 2 ст. 124 КПК України з обвинуваченого на користь держави підлягають стягненню документально підтверджені витрати на залучення експертів.
Долю речових доказів, необхідно вирішити відповідно до ст.100 КПК України.
Керуючись наведеним, а також ст.ст. 370, 373, 374 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у виді штрафу в розмірі п`яти тисяч (5 000) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 85 000 (вісімдесят п`ятдесят тисяч) гривень без позбавленням права керувати транспортними засобами.

Документально підтверджені процесуальні витрати за проведення судових експертиз на загальну суму 19 610,80 (дев`ятнадцять тисяч шістсот десять гривень вісімдесят копійок) - стягнути з  ОСОБА_3 в користь держави.
Арешт, накладений згідно ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.01.2026, у справі №607/904/26 – скасувати повністю.
Речові докази у справі, після набрання вироком законної сили, а саме:
- транспортний засіб Jeep Cherokee, р.н. НОМЕР_1 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 належить  ОСОБА_3 – залишити у володінні ОСОБА_3 .
Вирок може бути оскаржений до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копії вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Головуючий суддя ОСОБА_1