ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 червня 2026 року	справа № 380/8352/26	

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Желік О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправними дій (бездіяльності) та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, у якій позивач просить суд:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо обчислення та виплати йому грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 01 жовтня 2021 року із застосуванням заниженої розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 1762,00 грн;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення (включаючи посадовий оклад, оклад за військовим званням, усі щомісячні надбавки, премії та одноразові виплати при звільненні) за період з 29 січня 2020 року по 01 жовтня 2021 року, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року (2102,00 грн станом на 01.01.2020 та 2270,00 грн станом на 01.01.2021), із одночасним нарахуванням та виплатою грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, з урахуванням раніше виплачених сум;
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо неналежного нарахування та виплати не в повному обсязі індексації грошового забезпечення за період служби з 07 жовтня 2016 року по 01 жовтня 2021 року;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення за період з 07 жовтня 2016 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням базового місяця «січень 2008 року», а за період з 01 березня 2018 року по 01 жовтня 2021 року - із нарахуванням та виплатою щомісячної фіксованої індексації-різниці, розрахованої відповідно до вимог абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, із одночасним нарахуванням та виплатою грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, з урахуванням раніше виплачених сум.
Позовні вимоги мотивовані протиправними діями (бездіяльністю) відповідача, який, на переконання позивача, при обчисленні грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 01 жовтня 2021 року безпідставно застосовував занижену розрахункову величину у розмірі 1762,00 грн замість прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, а також неправильно нараховував індексацію грошового забезпечення із застосуванням хибних базових місяців, унаслідок чого позивач недоотримав належні йому суми грошового забезпечення, індексації та похідної від них компенсації сум податку з доходів фізичних осіб.
Ухвалою судді від 30.04.2026 у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами; відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву.
Ухвалою суду від 12.06.2026 витребувано додаткові докази у справі.
На адресу суду 14.05.2026 через підсистему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечив у повному обсязі. У відзиві відповідач послався на пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду; на відсутність конкретно визначених (грошово виражених) позовних вимог, що, на його думку, унеможливлює ухвалення рішення відповідно до статті 245 КАС України; на правомірність застосування розрахункової величини 1762,00 грн з огляду на стан правової невизначеності до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481; а також на належність нарахування індексації грошового забезпечення та на похідний характер вимоги про компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб. Водночас відповідач визнав, що сформована Верховним Судом практика з питання розрахункової величини є несприятливою для нього та усталеною.
Щодо доводів про пропуск строку звернення до адміністративного суду
Відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з частиною другою статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Частиною третьою цієї статті передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду.
Таким чином, КАС України передбачає, що строк звернення до суду може встановлюватися іншими спеціальними законами.
Суд враховує, що індексація як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті. Верховний Суд у постанові від 07.02.2022 у справі № 420/7697/21, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні», «оплата праці» та «заробітна плата», які використовуються у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, дійшов висновку, що вказані поняття є рівнозначними.
Правове становище осіб, які проходять військову службу, у тому числі порядок та умови оплати їх праці, врегульовано спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а в частині, яка не врегульована вказаним законодавством, субсидіарно застосовуються норми Кодексу законів про працю України. Оскільки спеціальне законодавство не містить порядку і строків звернення до суду з позовом щодо виплати належних сум грошового забезпечення, до спірних правовідносин застосовуються відповідні норми КЗпП України.
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, яка діяла до 19.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник мав право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України у рішенні від 15.10.2013 № 9-рп/2013 дійшов висновку, що положення частини другої статті 233 КЗпП України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком, незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.
Законом України від 01.07.2022 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у новій редакції, якою запроваджено тримісячний строк звернення до суду з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 11.07.2024 у справі № 990/156/23, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України у редакції, що була чинною до 19.07.2022, та були припинені на момент чинності статті 233 КЗпП України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», то правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у новій редакції). У силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України така правова позиція враховується судом при вирішенні спірних правовідносин.
У цій справі позивач проходив військову службу у складі Військової частини НОМЕР_1 у період з 07.10.2016 по 01.10.2021 та був виключений зі списків особового складу частини 01.10.2021. Отже, усі спірні правовідносини щодо нарахування та виплати грошового забезпечення й індексації виникли та припинилися до 19.07.2022, тобто у період дії статті 233 КЗпП України у попередній редакції, яка передбачала можливість звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати (грошового забезпечення) без обмеження будь-яким строком.
За таких обставин доводи відповідача про пропуск позивачем шестимісячного строку, у тому числі про необхідність застосування його до вимог за період до 01.10.2020, ґрунтуються на помилковому ототожненні строку, передбаченого статтею 122 КАС України, зі спеціальним матеріально-правовим строком, встановленим статтею 233 КЗпП України. Оскільки до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме стаття 233 КЗпП України у редакції, чинній до 19.07.2022, право позивача на звернення до суду з вимогами про стягнення (перерахунок) належного йому грошового забезпечення та індексації будь-яким строком не обмежене.
Окрім того, суд враховує, що відповідач у листі від 31.03.2026 № М-31-зі вперше офіційно роз`яснив позивачу застосовану розрахункову величину та методику нарахування індексації й категорично відмовив у добровільному перерахунку. Відповідно до сталої практики Верховного Суду саме з моменту отримання офіційної відмови на запит щодо перерахунку особа об`єктивно дізнається про порушення свого права, що відповідач визнає й у відзиві.
З урахуванням наведеного суд критично оцінює доводи відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду та вважає, що такий строк позивачем не пропущено.
Розглянувши позов, відзив, подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини.
Згідно з копією військового квитка серії НОМЕР_2 та матеріалами справи ОСОБА_1 у період з 07 жовтня 2016 року по 01 жовтня 2021 року проходив військову службу за контрактом у складі Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01 жовтня 2021 року № 221 позивача звільнено з лав Національної гвардії України у запас у зв`язку із закінченням строку контракту та з цієї ж дати виключено зі списків особового складу частини і всіх видів забезпечення.
26 березня 2026 року позивач звернувся до відповідача з письмовим запитом про надання фінансових документів та здійснення перерахунку грошового забезпечення. Листом від 31 березня 2026 року № М-31-зі Військова частина НОМЕР_1 повідомила, зокрема, що розміри посадових окладів розраховуються виходячи із суми 1762,00 грн з посиланням на зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481; що нарахування індексації за період з 07.10.2016 по 28.02.2018 проведено із застосуванням базового місяця «січень 2008 року», а з 01.03.2018 - із застосуванням базового місяця «березень 2018 року» без нарахування індексації-різниці; а також що дані про нарахування грошового забезпечення, особисті картки та відомості про індексацію за період з 2016 по 2021 роки у військовій частині відсутні, оскільки передані для збереження до Центрального архівного відділу Національної гвардії України.
Вважаючи дії (бездіяльність) відповідача протиправними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Вирішуючи спір, суд керується таким.
Щодо позовних вимог про застосування розрахункової величини при обчисленні грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 01.10.2021, суд враховує таке.
Статтею 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону та виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова № 704), яка набрала чинності 01.03.2018, затверджено, зокрема, тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців згідно з додатком 1 та схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням згідно з додатком 14.
Пунктом 4 Постанови № 704 (у первинній редакції) було установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14. Аналогічні приписи містяться у примітках до зазначених додатків, які мають пояснюючий характер та не повинні суперечити змісту основної норми пункту 4 Постанови № 704.
Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (яка набрала чинності 24.02.2018) до пункту 4 Постанови № 704 внесено зміни, внаслідок яких розрахункову величину «заморожено» на рівні прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103, яким, зокрема, було внесено зміни до пункту 4 Постанови № 704. Отже, з 29.01.2020 - дня набрання законної сили зазначеним рішенням - зміни до пункту 4 Постанови № 704, внесені пунктом 6 постанови № 103, застосуванню не підлягають, а відновлено дію пункту 4 Постанови № 704 у первісній редакції, котра визначала розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а не на 01.01.2018.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.08.2022 у справі № 440/6017/21, від 10.10.2022 у справі № 400/6214/21, від 10.01.2023 у справі № 120/8682/21-а, а також від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23, у якій судова палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду підтвердила, що з 29.01.2020 виникають підстави для розрахунку грошового забезпечення військовослужбовця, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, визначеного на підставі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року.
Таким чином, відповідно до приписів пункту 4 Постанови № 704 у первинній редакції, з 29.01.2020 розміри посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням позивача мали визначатися шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14. Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2020 становив 2102,00 грн, а відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021 - 2270,00 грн.
Суд відхиляє доводи відповідача про правомірність застосування розрахункової величини 1762,00 грн з огляду на стан правової невизначеності до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481 «Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 р. № 103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704» (далі - Постанова № 481), з огляду на таке.
Постанова № 481 набрала чинності 20 травня 2023 року. Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Спірні правовідносини щодо обчислення грошового забезпечення позивача виникли та припинилися у період з 29.01.2020 по 01.10.2021, тобто задовго до набрання чинності Постановою № 481. Отже, Постанова № 481 не може регулювати порядок обчислення грошового забезпечення позивача за спірний період, що, по суті, визнає й сам відповідач, послідовно стверджуючи про відсутність у цієї постанови зворотної дії в часі.
Суд також враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові судової палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17.02.2026 у справі № 520/5814/24, відповідно до яких пункт 4 Постанови № 704 у редакції пункту 2 Постанови № 481 замінює такий державний соціальний стандарт, як прожитковий мінімум, на сталу величину 1762,00 грн, застосування якої не лише суттєво зменшує розміри окладів, а й нівелює мету прийняття Постанови № 704. З огляду на загальні засади пріоритетності законів над підзаконними актами, закріплені у частині третій статті 7 КАС України, Верховний Суд дійшов висновку, що під час обчислення розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням має застосовуватися пункт 4 Постанови № 704 у первісній редакції, яка передбачала використання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року, а не редакція, змінена Постановою № 481. Тим більше ці висновки застосовні до спірного періоду 2020-2021 років, який передував набранню чинності Постановою № 481.
Доводи відповідача про те, що рішення у справі № 826/9052/18 стосувалося визнання протиправними дій Кабінету Міністрів України, а не нормативно-правового акта, у зв`язку з чим наслідки статті 265 КАС України на спірні правовідносини не поширюються, не спростовують наведеного. Підставою для висновку суду про застосування первісної редакції пункту 4 Постанови № 704 є саме скасування пункту 6 постанови № 103 постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 та закріплений у частині третій статті 7 КАС України принцип пріоритетності актів вищої юридичної сили, а не наслідки визнання нормативного акта нечинним. При цьому, як неодноразово наголошував Верховний Суд (постанови від 12.03.2019 у справі № 913/204/18, від 10.03.2020 у справі № 160/1088/19, від 10.01.2023 у справі № 340/507/22), суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувалися такі акти та чи є вони чинними на момент розгляду справи.
Відсутність умислу відповідача та посилання на чинність на той момент відповідних нормативних актів не мають правового значення для кваліфікації його дій як протиправних, оскільки протиправність дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень у розумінні статті 245 КАС України не залежить від наявності чи відсутності його вини, а визначається невідповідністю таких дій (бездіяльності) вимогам закону.
За таких обставин суд дійшов висновку, що дії Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати позивачу грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 01 жовтня 2021 року із застосуванням заниженої розрахункової величини у розмірі 1762,00 грн є протиправними, а позовна вимога у цій частині - обґрунтованою.
Щодо позовних вимог в частині нарахування та виплати індексації грошового забезпечення, суд враховує таке.
Відповідно до абзацу другого частини третьої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Індексація грошових доходів населення здійснюється відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 № 1282-XII (далі - Закон № 1282-XII) та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (далі - Порядок № 1078).
Згідно зі статтею 2 Закону № 1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема оплата праці (грошове забезпечення). За відсутності затвердженого особливого порядку індексації грошового забезпечення військовослужбовців нарахування індексації здійснюється у встановленому Урядом України загальному порядку, тобто згідно з Порядком № 1078. Індексація як складова грошового забезпечення є однією з основних державних соціальних гарантій, а тому держава не може односторонньо відмовитися від взятих на себе зобов`язань без внесення відповідних змін до законодавства (аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 825/874/17).
Пунктом 5 Порядку № 1078 встановлено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів) значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків, а обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення. Місяць, у якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових), є базовим при проведенні індексації. Підставою для встановлення базового місяця індексації є саме підвищення посадових окладів; зміна розміру доплат, надбавок та премій на встановлення базового місяця не впливає.
Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», яка набрала чинності 01.01.2008, затверджено схеми посадових окладів військовослужбовців. Наступне підвищення розмірів посадових окладів відбулося лише з 01.03.2018 у зв`язку з набранням чинності Постановою № 704. У період з січня 2008 року по лютий 2018 року підвищення посадових окладів, яке було б підставою для встановлення іншого базового місяця, не відбувалося.
Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постанові від 19.05.2022 у справі № 380/11904/21, відповідно до яких для періоду 2016-2018 років базовим місяцем для індексації грошового забезпечення військовослужбовця є січень 2008 року, а також у постанові від 20.04.2022 у справі № 420/3593/20, відповідно до якої місяць, у якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових), є базовим при проведенні індексації.
За таких обставин базовим місяцем для розрахунку індексації грошового забезпечення позивача за період служби з 07 жовтня 2016 року по 28 лютого 2018 року є січень 2008 року. Доводи відповідача про те, що у цій частині нарахування індексації вже проведено із застосуванням базового місяця «січень 2008 року», не свідчать про безпідставність вимог позивача, оскільки внаслідок протиправного застосування заниженої розрахункової величини та інших складових самі суми індексації за цей період могли бути обчислені неправильно, що підлягає перевірці під час перерахунку.
Відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 5 Порядку № 1078 сума індексації у місяці підвищення грошових доходів не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу.
Якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу.
У разі зростання грошового доходу за рахунок інших його складових без підвищення тарифних ставок (посадових окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення грошового доходу. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (посадового окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові грошового доходу, які не мають разового характеру.
Якщо у місяці підвищення тарифних ставок (окладів) сума цієї індексації нараховується, то абзац шостий пункту 5 Порядку № 1078 додатково вказує, що ця сума індексації-різниці виплачується до наступного підвищення тарифних ставок (окладів) і до неї надалі додається поточна індексація, яка складається, коли величина індексу споживчих цін перевищує поріг індексації у розмірі 103 відсотки.
У постанові від 20.04.2023 у справі № 320/8554/21 Верховний Суд виснував, що Порядок № 1078 передбачає можливість виплати двох видів індексації грошового доходу, умовно кажучи, поточної та індексації-різниці. Суми цих індексацій можуть нараховуватися і одночасно, і окремо одна від одної. У разі виникнення спору щодо індексації грошових доходів коло обставин, які є істотними для справи, факти, що підлягають встановленню, характер спірних правовідносин та матеріальний закон, який їх регулює, залежать від виду індексації, з приводу якої існує спір.
Суд звертає увагу, що предметом цього спору є саме індексація-різниця, тоді як правовідносини щодо нарахування й виплати поточної індексації з 01.03.2018 сторонами не оспорюються. Відтак посилання відповідача на правомірність нарахування поточної індексації з грудня 2018 року та на відсутність у законодавстві поняття «фіксованої суми індексації» не спростовують доводів позивача щодо права на індексацію-різницю, оскільки стосуються іншого виду індексації.
Системний аналіз пункту 1, абзаців четвертого, шостого пункту 5 Порядку № 1078 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) дає суду підстави зробити висновок, що нарахування й виплата індексації-різниці мають щомісячний фіксований характер, гарантуються законом і є обов`язковими для підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності і господарювання, а також для фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.
Враховуючи те, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці, та з огляду на правила й умови нарахування суми індексації-різниці, які встановлені абзацами третім, четвертим, шостим пункту 5 Порядку № 1078, суд дійшов висновку, що повноваження військової частини щодо виплати цієї суми не є дискреційними. Своєю чергою, посилання відповідача на дискреційний характер таких повноважень та на неможливість підміни судом суб`єкта владних повноважень є безпідставними, оскільки за наявності визначених Порядком № 1078 умов нарахування й виплата індексації-різниці є обов`язком, а не правом органу.
З урахуванням того факту, що 01.03.2018 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704, якою були встановлені нові розміри окладів військовослужбовців, та з огляду на правила пунктів 5, 10-2 Порядку № 1078, березень 2018 року став місяцем підвищення доходу позивача, за яким слід здійснювати обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації грошового забезпечення.
Системний і цільовий способи тлумачення абзаців третього, четвертого пункту 5 Порядку № 1078 дають суду підстави зробити висновок, що у зв`язку із підвищенням у березні 2018 року доходу позивача відповідачу належало вирішити питання, чи має останній право на отримання суми індексації-різниці, а якщо так, то у якій сумі.
Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах від 23.03.2023 у справі № 400/3826/21, від 29.03.2023 у справі № 380/5493/21, від 06.04.2023 у справі № 420/11424/21, від 20.04.2023 у справі № 320/8554/21, від 22.06.2023 у справі № 520/6243/22, від 30.11.2023 у справі № 420/5384/23.
Окремо суд зазначає, що у постанові від 28.09.2022 у справі № 400/1119/21 Верховний Суд, направляючи справу на новий розгляд у частині позовних вимог за період з 01.03.2018 по 01.08.2020, вказав, що для правильного вирішення вимог позивача щодо індексації грошового забезпечення суди повинні установити, чи відбувалося у відповідний період зростання розміру постійних складових грошового забезпечення позивача.
Відповідно до картки особового рахунку на виплату грошового забезпечення, наданої Центральним архівним відділом Національної гвардії України, суд встановив, що у період з 01.03.2018 відповідач не нараховував і не виплачував позивачу цей вид індексації (індексацію-різницю).
Суд зазначає, що з огляду на абзац четвертий пункту 5 Порядку № 1078 позивач (військовослужбовець) має право на отримання суми індексації-різниці за умови, якщо розмір підвищення доходу в березні 2018 року дорівнює або є меншим за суму можливої індексації, що склалася у березні 2018 року. Якщо ця умова наявна, то розмір належної індексації-різниці визначається як різниця між сумою можливої індексації і розміром підвищення доходу.
Отже, для застосування вищенаведених положень Порядку № 1078 та встановлення наявності/відсутності у позивача права на індексацію-різницю, враховуючи висновки Верховного Суду, суд повинен встановити:
- розмір підвищення доходу позивача в березні 2018 року (А);
- суму можливої індексації грошового забезпечення позивача в березні 2018 року (Б);
- чи перевищує розмір підвищення доходу (А) суму можливої індексації (Б).
Розмір підвищення доходу в березні 2018 року (А) визначається як різниця між сумою грошового забезпечення в березні 2018 року та сумою грошового забезпечення в лютому 2018 року. В обидві ці суми враховуються складові грошового забезпечення, які не мають разового характеру (речення друге абзацу п`ятого пункту 5 Порядку № 1078).
Сума можливої індексації грошового забезпечення в березні 2018 року (Б) визначається як результат множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, актуального для березня 2018 року, на величину приросту індексу споживчих цін у березні 2018 року, поділений на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 Порядку № 1078).
Якщо розмір підвищення доходу в березні 2018 року (А) дорівнює або є меншим за суму можливої індексації, що склалася у березні 2018 року (Б), то це є підставою для нарахування й виплати позивачу індексації-різниці до чергового підвищення тарифних ставок (окладів) або до дати звільнення зі служби. У такому випадку відповідно до абзацу четвертого пункту 5 Порядку № 1078 сума індексації-різниці в березні 2018 року розраховується як різниця між сумою можливої індексації (Б) і розміром підвищення доходу (А).
З метою визначення у позивача права на індексацію-різницю, з Відповідно до картки особового рахунку на виплату грошового забезпечення, наданої Центральним архівним відділом Національної гвардії України, суд встановив, що грошове забезпечення позивача за лютий 2018 року склало 8504,25 грн, а грошове забезпечення позивача за квітень 2018 року (в цьому випадку суд враховує грошове забезпечення за квітень 2018 року, оскільки у березні 2018 року грошове забезпечення позивача виплачене не у повному розмірі) склало 8583,00 грн. Вказані розміри грошового забезпечення не заперечуються відповідачем.
Таким чином, розмір підвищення доходу позивача в березні 2018 року (А) становить 78,75 грн (8583,00 грн – 8504,25 грн).
Визначаючи суму можливої індексації грошового забезпечення в березні 2018 року (Б), як результат множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, актуального для березня 2018 року, на величину приросту індексу споживчих цін у березні 2018 року, поділений на 100 відсотків, суд враховує величину приросту індексу споживчих цін 253,3%, на що звертав увагу Верховний Суд у постанові від 22.06.2023 у справі № 520/6243/22.
У березні 2018 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складав 1762,00 грн.
Відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 Порядку № 1078 сума можливої індексації за березень 2018 року розраховується як прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 березня 2018 року, помножений на величину приросту індексу споживчих цін і поділений на 100 %, тобто 1762,00 грн Ч 253,30 % / 100 % = 4463,15 грн.
Отже, розмір підвищення доходу (А) = 78,75 грн є меншим від суми можливої індексації в березні 2018 року (Б) = 4463,15 грн, а різниця між сумою можливої індексації (Б) і розміром підвищення доходу (А) дорівнює 4384,40 грн (4463,15 грн – 78,75 грн).
Зважаючи на викладене, відповідач повинен був нараховувати та виплачувати позивачу індексацію-різницю в розмірі 4384,40 грн щомісячно, до чергового підвищення тарифних ставок (окладів) або до дати звільнення зі служби, тобто, в межах позовних вимог, у період з 01.03.2018 по 11.01.2022.
Отже, бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати позивачу індексації-різниці в період з 01.03.2018 по 01.10.2021 є протиправною.
Щодо доводів відповідача про відсутність бюджетних асигнувань на виплату індексації грошового забезпечення суд зазначає, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на право позивача отримати такий вид індексації грошового забезпечення, оскільки індексація-різниця є державною гарантією щодо оплати праці та підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті незалежно від наявності відповідних видатків.
Щодо способу захисту права позивача на отримання невиплачених сум індексації грошового забезпечення суд звертає увагу на таке.
Верховний Суд у пункті 62 постанови від 31.05.2021 у справі № 420/7110/19 зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту повинен: а) відповідати змісту порушеного права (вимога повинна співвідноситися із обставинами порушення права чи законного інтересу); б) забезпечувати реальне поновлення прав у випадку задоволення позову.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово, зокрема у постановах від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, зазначала, що застосування конкретного способу захисту права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним.
Суд зауважує, що у позовній заяві позивач просить суд зобов`язати відповідача нарахувати й виплатити йому індексацію-різницю грошового забезпечення у конкретній сумі. Враховуючи характер спірних правовідносин, такий спонукаючий спосіб захисту є належним та ефективним, адже здатний забезпечити реальне поновлення прав особи у випадку задоволення позову. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 20.04.2023 у справі № 320/8554/21.
З огляду на викладене, при вирішенні питання сум індексації-різниці, на які має право позивач, суд виходить з такого.
Сума індексації-різниці за період з 01.03.2018 по 01.10.2021 становить 188670,63 грн, що визначена як добуток щомісячної суми індексації-різниці 4384,40 грн на кількість повних місяців спірного періоду (43 місяці з 01.03.2018 по 30.09.2021 - 188529,20 грн) із додаванням суми за період з 01.10.2021 по 01.10.2021 (141,43 грн). Наведений розрахунок відповідачем по суті не спростований.
Отже, з метою повного відновлення порушених прав позивача суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію-різницю за період з 01.03.2018 по 01.10.2021 у розмірі 188670,63 грн, з урахуванням вимог абзацу четвертого пункту 5 Порядку № 1078.
Відтак суд дійшов висновку, що дії (бездіяльність) відповідача щодо неналежного нарахування та виплати не в повному обсязі індексації грошового забезпечення позивача за період служби з 07 жовтня 2016 року по 01 жовтня 2021 року є протиправними, а позовні вимоги у цій частині - обґрунтованими.
Відповідач стверджує, що позовні вимоги зобов`язального характеру сформульовано без зазначення конкретних грошових сум, що, на його думку, унеможливлює ухвалення рішення, яке відповідало б вимогам статті 245 КАС України та могло бути виконане в порядку Закону України «Про виконавче провадження».
Предметом цього позову є не стягнення наперед визначеної грошової суми, а визнання протиправними дій (бездіяльності) відповідача та зобов`язання його здійснити перерахунок і виплату грошового забезпечення й індексації за встановленою судом методикою з урахуванням раніше виплачених сум. Неможливість зазначення позивачем точного математичного розрахунку зумовлена виключно поведінкою самого відповідача, який відмовив у наданні фінансових документів, пославшись на їх передачу до архіву. За усталеною практикою Верховного Суду у подібних спорах ефективним способом захисту є саме зобов`язання суб`єкта владних повноважень провести перерахунок і виплату належних сум за визначеними судом критеріями (розрахунковою величиною та базовими місяцями), оскільки конкретний розмір виплат може бути обчислений лише фінансовим органом на підставі наявних у нього (або в архіві) первинних документів. Покладення на позивача обов`язку самостійно обчислити суми, доступ до вихідних даних для яких контролює відповідач, суперечило б принципу ефективного судового захисту.
Також суд враховує, що відповідно до пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення військовослужбовців, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян. Механізм такої компенсації визначено Порядком виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 (далі - Порядок № 44).
Згідно з пунктом 2 Порядку № 44 грошова компенсація виплачується, зокрема, особам, звільненим зі служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби; виплата грошової компенсації здійснюється одночасно з виплатою грошового забезпечення. Оскільки при виплаті донарахованих сум грошового забезпечення та індексації з них буде утримано податок з доходів фізичних осіб, з метою недопущення безпідставного зменшення майнових прав позивача суд вважає, що нарахування та виплату позивачу грошового забезпечення та індексації необхідно проводити з одночасним нарахуванням та виплатою грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку № 44. Доводи відповідача про передчасність цієї вимоги відхиляються, оскільки вона є невіддільною складовою належного відновлення порушеного права і реалізується одночасно з основними виплатами.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії; згідно з пунктом 10 частини другої цієї статті - про інший спосіб захисту, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод та інтересів особи.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11) зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Статтею 13 Конвенції гарантовано право на ефективний засіб юридичного захисту. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що ефективним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправними відповідних дій (бездіяльності) відповідача та зобов`язання його здійснити перерахунок і виплату грошового забезпечення та індексації за визначеними судом критеріями, з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб та з урахуванням раніше виплачених сум.
Відповідно до статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення; в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши надані докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.
Керуючись статтями 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 122, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 01 жовтня 2021 року із застосуванням заниженої розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 1762,00 гривні.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) грошового забезпечення (включаючи посадовий оклад, оклад за військовим званням, усі щомісячні надбавки, премії та одноразові виплати при звільненні) за період з 29 січня 2020 року по 01 жовтня 2021 року, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (станом на 01 січня 2020 року - 2102,00 грн та станом на 01 січня 2021 року - 2270,00 грн), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», із одночасним нарахуванням та виплатою грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44, з урахуванням раніше виплачених сум.
Визнати протиправними дії (бездіяльність) Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо неналежного нарахування та виплати не в повному обсязі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період служби з 07 жовтня 2016 року по 01 жовтня 2021 року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) індексації грошового забезпечення за період з 07 жовтня 2016 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням базового місяця «січень 2008 року».
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) різницю індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 01 жовтня 2021 року в загальній сумі 188670 (сто вісімдесят вісім тисяч шістсот сімдесят) грн 63 коп, з урахуванням вимог абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, із одночасним нарахуванням та виплатою грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44, з урахуванням раніше виплачених сум.
Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з урахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя  Желік О.М.