Справа № 766/8516/25
н/п 2/766/3791/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(Заочне)
26 травня 2026 року м. Херсон
Херсонський міський суд Херсонської області у складі:
головуючого судді Рядчої Т.І.,
за участю секретаря судового засідання Рожок О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до держави Російської Федерації в особі уряду Російської Федерації про стягнення моральної шкоди, 
встановив:
Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану державою агресором Російською Федерацією позивачці у проміжок часу з 24.02.2022 року по 20.05.2025 рік, в сумі 3 000 000 (три мільйони) гривень.
В обґрунтування своїх вимог позивачка вказує, що 24 лютого 2022 року, після повномасштабного вторгнення Збройних Сил РФ на суверенну територію України, позивачка та двоє її неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вимушені були покинути домівку в місті Олешки Херсонської області та направитися на територію Європейського союзу як біженці – спочатку з 22.04.2022 року до 20.09.2023 року жили в Австрії, потім переїхали до Німеччини. На даний час позивачка вимушено не проживаю в м. Олешки, а перебуває як особа, якій надано прихисток в Німеччині. Позивачка стверджує, що в наслідок агресії РФ, їй завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що вона не може жити в своєму домі. Весь її сталий уклад життя незворотньо порушився з негативними тривалими й понині наслідками у виді втрати житла, до того ж житловий будинок було затоплено 06.06.2023 внаслідок знищення греблі Каховської гідроелектростанції. Вона втратила роботу та об`єктивну можливість займатися адвокатською діяльністю та отримувати дохід та підвищувати свій фаховий рівень – у Федеративній республіці Німеччина немає попиту на українських адвокатів. Вимушене проживання в Німеччині з дітьми унеможливлює реалізацію права на працю. Соціальні зв`язки позивачки майже повністю втрачені. В позивачки значно погіршився стан здоров`я, з`явився постійний страх за майбутнє своїх дітей. ОСОБА_1 вважає, що відповідач порушив її право на використання української мови та на свободу віросповідання. Право на вільне володіння та використання належного позивачці українського громадянства Російською Федерацією порушується грубо та протиправно з 24.02.2022 року і по сей день – окупацією м. Олешки РФ та насильницьке примушуванням її та всіх мешканців окупованих територій до отримання російського громадянства. Всі ці події вплинили на психоемоційний стан позивачки та завдали їй сильних душевних страждань, і як наслідок моральної шкоди. 
Ухвалою від 11.06.2025 року відкрито провадження призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою від 23.03.2026 підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду. 
Позивачка в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.
Представник відповідача в судове засідання не прибув, відзиву не направив. Повідомлявся про розгляд справи належним чином шляхом розміщення оголошення на сайті суду та направленням повісток та матеріалів справи безпосередньо позивачем поштою Німеччини. 
За таких обставин, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутність сторін, враховуючи згоду позивача на заочний розгляд справи, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів в порядку ст. ст. 280, 281 ЦПК України.
У відповідності до вимог ч. 2ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення сторін.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом встановлено, що позивачка є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження НОМЕР_1 від 03.03.2005 та НОМЕР_2 від 20.08.2008 відповідно. 
Разом з дітьми вона проживала в АДРЕСА_1 , що підтверджується витягами з реєстру територіальної громади.
ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 1/2 частина житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 займається індивідуальною адвокатською діяльністю, що підтверджується свідоцтвом №354 від 27.10.2005.
Судом встановлено, що позивачка разом з дітьми виїхала з території України 01.03.2022, що підтверджується штампами в їх закордонних паспортах. 
На даний час місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 зареєстровано в Кірхенмалервег 1, 84416 Тауфкірхен (Фільс) (в`їзд 20.09.2023), що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання.
Обґрунтовуючи вимоги позивачка посилається на спричинену їй моральну шкоду в результаті окупації міста Олешки Херсонського району Херсонської області російськими військами, внаслідок чого їй було завдано значні душевні та моральні страждання.
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією відповідача проти України, що є загальновідомим фактом.
Збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України (ст. 1 Закону України «Про оборону України»).
Місто Олешки Херсонського району Херсонської області перебуває під окупацією російських військ з 24.02.2022 року.
На підставі ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.
Так, відповідно до ст. 32 Конвенції про захист цивільного населення під час війни, 1949 року забороняється застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей.
Також відповідно до ст. 48 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня (1949 року), що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I від 8 червня 1977 року), для забезпечення поваги й захисту цивільного населення та цивільних об`єктів сторони, що перебувають у конфлікті, повинні завжди розрізняти цивільне населення й комбатантів, а також цивільні й воєнні об`єкти та відповідно спрямовувати свої дії тільки проти воєнних об`єктів.
Зокрема, ст. 51 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року передбачає, що цивільне населення користуються загальним захистом від небезпек, що виникають у зв`язку з воєнними операціями.
Крім того на підставі ст. 57 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року при проведенні воєнних операцій повинна постійно виявлятися турбота про те, щоб оберігати цивільне населення, цивільних осіб і цивільні об`єкти.
Суд звертає увагу на те, що військова агресія та окупація Російською Федерацією територій України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів та норм міжнародного права. Така військова агресія супроводжується злочинами геноциду проти народу України, а також іншими військовими злочинами збройних сил та вищого керівництва російської федерації.
Так, відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія російської федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.
Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію Росії проти України, вимагає від Російської Федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.
Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року про заяву Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії збройних сил, політичного і військового керівництва російської федерації під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року.
Статті 3, 8, 12, 28 Загальної декларації прав людини 1948 року гарантують кожній людині право на життя, свободу і особисту недоторканність, ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом, вільне пересування і вибір місця проживання у межах кожної держави, соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність його житла. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань.
Згідно зі ст. 23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
В абзаці другому пункту 5постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Тобто, правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
Окрім того, відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду.
Отже, судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення Російською Федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом, а тому держава Російська Федерація є належним відповідачем у даній справі.
Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 18.05.2022 року по справі № 760/17232/20-ц.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного суду 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц.
При вирішенні справи, суд взяв до уваги перебування позивачки у стані постійного стресу та нервозності, внаслідок збройної агресії Російської Федерації, вимушений виїзд з місця постійного проживання, втрата соціальних зав`язків, необхідність облаштування побуту в іншій країні для себе та своїх дітей. 
В той же час, довідки про стан здоров`я позивачки, надані нею, про обстеження та встановленні діагнози в 2023 році не підтверджують причинно-наслідковий зв`язок захворювання на гіпертонічну хворобу та супутні хвороби в наслідок збройної агресії РФ.
Позивачка зазначає, що відповідач порушив її право на використання української мови та на свободу віросповідання, право на вільне володіння та використання належного позивачці українського громадянства та насильницьке примушуванням її та всіх мешканців окупованих територій до отримання російського громадянства.
Однак, як вказано в позові, ОСОБА_1 разом з родиною виїхала з м.Олешок 24.02.2022, а з території України 01.03.2022, отже в окупованому місті не перебувала. Позивачкою не надано доказів того, що з березня 2022 року вона позбавлена права ходити до православної церкви, використовувати українську мову та українське громадянство. 
Отже, з урахуванням вимог розумності і справедливості, суд визначає розмір компенсації моральної шкоди в сумі 820800 грн., 
Керуючись ст 12,13,81,258-260,273,280-283,354 ЦПК України 23, 1167 ЦК України суд-
у х в а л и в:
Позов ОСОБА_1 до держави Російської Федерації в особі уряду Російської Федерації про стягнення моральної шкоди- задовольнити частково.
Стягнути з держави Російської Федерації в особі уряду Російської Федерації на користь  ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1 000 000 (один мільйон) грн. 
В іншій частині вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленомуЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Херсонського апеляційного суду в порядкуст. 355ЦПК України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач:  ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса перебування: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ).
Відповідач: Держава Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (Москва, Краснопреснінська набережна, б.2, 2, код 00031093)

Суддя	Т. І. Рядча