ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.06.2026 	м. Івано-Франківськ	Справа № 909/79/26	

Господарський суд Івано-Франківської області у складі: судді Кобецької С.М., секретаря судового засідання Поліводи С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу
за позовом: Керівника Косівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області 
до відповідача: Сав`юк Наталії Іванівни
третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Відділ освіти, молоді та спорту Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області 
про зобов`язання повернути майно

за участю:
від прокуратури: Дубинський Володимир Богданович

ВСТАНОВИВ: 

Керівник Косівської окружної прокуратури звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом в інтересах держави в особі Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області до ОСОБА_1 про зобов`язання Сав`юк Наталії Іванівни повернути Верховинській селищній раді Верховинського району Івано-Франківської області частину приміщення площею 79,8 кв.м. , що розташоване за попередньою адресою село Ільці, присілок Центр, 35, Верховинського району Івано-Франківської області (на даний час за адресою: село Ільці, вул. Теофіла Киселівського, 7, Верховинського району, яка змінена згідно рішення Ільцівської сільської ради від 14.12.2018 «Про перейменування присілків на вулиці в с. Ільці») та перебуває у власності територіальної громади Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області.
Позовні вимоги обгрунтовує укладенням Верховинською селищною радою з Сав`юк Наталією Іванівною нікчемного договору оренди частини приміщення площею 79,8 кв.м , що є підставою для повернення зазначеного приміщення територіальній громаді.
Представник відповідача свою позицію щодо суті спору не висловив , проте у клопотанні поданому суду- заявив про залишення позову без розгляду, з огляду на те , що позовну заяву підписано керівником Косівської окружної прокуратури, без підтвердження повноважень.
В свою чергу прокурором спростоване зявлене клопотання.
Слід зазначити , що позовна заява подана через систему " Електронний суд" і факт підписання позовної заяви керівником окружної прокуратури підтверджується технічними засобами ЕСІТС.
Тому слідує , що клопотання відповідача не відповідає заявленому , як і не відповідає нормативному визначенню процесуального закону.
Верховинською селищною радою у заяві вх. № 7183/26 від 17.04.26 року позовані вимоги підтримано в повному обсязі , а розгляд спору просить розглядати без участі представника.
Третьою особою на строні позивача - Відділом освіти , молоді та спорту Верховинської селищної ради наголошено на тому , що перебування частини спірного приміщення в оренді у приватних осіб суперечить нормам безпеки та інтересам дітей громади , оскільки розміщене на єдиній закритій території з двома закладами освіти : ліцеєм і дитячим садочком.Так само ,розгляд спору просить проводити у відсутності представника.
Одночасно, суд звертає увагу, на розумність строків розгляду справи судом, що є основним із принципів господарського судочинства, передбачений ст.2 ГПК України.Стаття 6 Конвенції про захистправ людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку; розумним вважається строк,що є обєктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
З огляду на викладене та беручи до уваги: - приписи статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стосовно розгляду спору впродовж розумного строку; - норми частин 1, 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті і суд розглядає справу за відсутності такого учасника; - те, що позивач та відповідач належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а їх явка не визнавалась судом обов`язковою; - те, що у суду є всі необхідні матеріали (докази) для вирішення спору по суті - спір вирішується у відсутності представників позивача та відповідача за наявними матеріалами у справі.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши прокурора дослідивши та об`єктивно оцінивши в сукупності всі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд вважає в позов таким , що підлягає задоволенню.

Фактичні обставини у справі , вказують на те , що Рішенням Ільцівської сільської ради Верховинського району Івано Франківської області від 29.12.2012 «Про надання дозволу на укладення договору оренди на частину приміщення сільського спортивного комплексу
села Ільці» надано дозвіл на укладення договору оренди частини приміщення сільського спортивного комплексу, розташованого в селі Ільці, присілок Центр, Верховинського району Івано-Франківської області, строком на 49 років для використання під спортивний тренажерний зал без зміни цільового призначення.

05.07.2015 між Ільцівською сільською радою Верховинського району Івано-Франківської області в особі сільського голови Джоголюка Василя Михайловича (Орендодавець) і фізичною особою підприємцем Сав`юк Наталією Іванівною (Орендар) укладено договір оренди, за умовами якого орендарю передано у користування (оренду) частину приміщення сільського спортивного комплексу загальною площею 79,8 кв. м, що перебуває у комунальній власності територіальної громади села Ільці, яке знаходиться за попередньою адресою село Ільці, присілок Центр, 35, Верховинського району Івано-Франківської області (на даний час за адресою: село Ільці, вул. Теофіла Киселівського, 7, Верховинського району ІваноФранківської області, яка змінена згідно рішення Ільцівської сільської ради від 14.12.2018 «Про перейменування присілків на вулиці в с. Ільці та с. Великий Ходак») строком з 05.07.2015 по 05.07.2064, тобто на 49 років. 

Водночас , Договір укладено у простій письмовій формі та не посвідчено нотаріально.
Відповідно до статті 793 Цивільного кодексу України в редакції , чинній станом на 05.07.2015 року договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (її окремої частини), укладений строком на три роки і більше, підлягає нотаріальному посвідченню. 

Згідно з технічним паспортом на об`єкт нерухомого майна, а також витягом з Реєстру будівельної діяльності - будівля, частина якої дотична до предмету спору , ідентифікована як будівля громадського призначення – сільський спортивний комплекс.

Спортивний комплекс, як об`єкт фізичної культури і спорту, відповідно до статей 2, 26 Закону України «Про фізичну культуру і спорт», статей 1, 5 Закону України «Про охорону дитинства», статті 63 Закону України «Про освіту», є складовою освітньої та оздоровчої інфраструктури, призначеної для забезпечення фізичного розвитку дітей та молоді.
Відповідно до ст.32 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до власних повноважень рад у сфері освіти, охорони здоров`я, культури, фізкультури і спорту рад належить забезпечення розвитку фізичної культури і спорту, створення умов для занять дітей.

Рішенням Верховинської селищної ради Верховинського району ІваноФранківської області від 17.12.2020 №21-2/2020 «Про початок реорганізації сільських рад, які приєдналися до Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області» розпочато процедуру реорганізації Ільцівської сільської ради, а Верховинська селищна рада визначена правонаступником усього майна, прав та обов`язків Ільцівської сільської ради.

Актом приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей від 24.03.2021 приміщення сільського спортивного комплексу, що знаходиться за попередньою адресою: с. Ільці, присілок Центр, 35 передано на баланс відділу освіти, молоді та спорту Верховинської селищної ради та використовується у сфері освіти (на даний час за адресою: село Ільці, вул. Теофіла Киселівського, 7, Верховинського району Івано-Франківської області, яка змінена згідно рішення Ільцівської сільської ради від 14.12.2018 «Про перейменування присілків на вулиці в с. Ільці та с. Великий Ходак»).

В листі від 07.11.2023 року № 195 директора Ільцівського закладу дошкільної освіти (дитячий садок) «Квітка Карпат» адресованого Верховинській селищній раді зазначено , про велику необхідність у додатковому приміщенні для закладу з метою покращення умов перебування та виховно-оздоровчого процесу вихованців дошкільного закладу. Також, директор вказує про те, що частина нежитлового приміщення - спортивного комплексу, яка знаходиться за адресою с. Ільці присілок Центр, Верховинського району Івано- Франківської області тривалий час не використовується та просить передати вищезазначене приміщення для потреб ЗОД «Квітка Карпат».

У зверненні від 17.11.2023 року № 232/01-08/01 начальника відділу освіти, молоді та спорту Верховинської селищної ради зазначено про надходження колективного звернення батьків дітей щодо необхідності вирішення питання повернення частини спортивного комплексу який знаходиться за адресою с. Ільці присілок Центр, будинок 35, Верховинського району Івано-Франківської області для потреб ЗОД «Квітка Карпат».

У листі Верховинської селищної ради адресованому до Косівської окружної прокуратури №1384/04-36/10 від 21.04.2025 повідомляється про надходження до відділу освіти колективного звернення від батьків вихованців дошкільного закладу, з вимогою звільнити вищевказане приміщення спортивного комплексу для забезпечення потреб навчального процесу.

В інформації Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області за №1384/04-36/10 від 28.04.2025 та №3914/04-38/10 від 15.10.2025, зазначено про триваюче порушення відповідачем права комунальної власності , тобто використання відповідачем майна позивача , безоплатно та без правових підстав.

Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 27.11.2023 фізична особа підприємець Сав`юк Наталія Іванівна остаточно припинила здійснювати підприємницьку діяльність 31 січня 2023 року за власним рішенням.
Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 22.01.2026 встановлено, що державна реєстрація фізичної особи - підприємця Сав`юк Наталії Іванівни проведена від 28.01.2005, а державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця проведена від 27.00.2020 за її рішенням.

Верховинська селищна рада листом від 27 листопада 2023 року № 469/04-40/23 звернулась до Сав`юк Наталії Іванівні з вимогою звільнити та повернути нерухоме майно частину приміщення спортивного Комплексу будівлі яка знаходиться в АДРЕСА_1 загальною площею 79,8 кв.
м., правонаступнику Ільцівської сільської ради - Верховинській селищній раді до 31 грудня 2023 року.
Однак, відповіді від Сав`юк Наталії Іванівни Верховинська селищна рада не отримала. А тому, 17 січня 2024 року комісією Верховинської селищної ради проведено повторну перевірку приміщення спортивного комплексу будівлі в 
АДРЕСА_1 , за результатами якої складено Акт обстеження нерухомого майна від 17 січня 2024 року. Зокрема, комісією встановлено, що Верховинська селищна рада немає доступу до приміщення спортивного комплексу, оскільки ключі від вхідних верей приміщення знаходяться у орендаря Сав`юк Наталії Іванівни.
У відповідь на лист Верховинської селищної ради від 27.11.2023 року з №469/04-40/23 та Акт обстеження нерухомого майна від 17.01.2024 орендар Сав`юк Н.І. листом від 22.05.2024 повідомила, що вона продовжує використовувати приміщення посилаючись на договір від 05.07.2015, також підтвердила, що припинила діяльність, як фізичної особи підприємця та продовжує використання орендоване приміщення згідно договору від 05.07.2015, як фізична особа.

Предметом судового розгляду є позовна вимога про зобовязання Сав"юк Наталії Іванівни повернути Верховинській селищній раді Верховинського району Івано-Франківської області частину приміщення площею 79,8 кв.м. , що є власністю територіальної громади та розташоване за адресою село Ільці, вул. Теофіла Киселівського, 7, Верховинського району.
Загальні засади розпорядження комунальним майном урегульовано Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», зокрема частиною третьою статті 16 обумовлено, що матеріальною та фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що перебувають у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад тощо.
Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Одним зі способів розпорядження комунальним майном є передача його в оренду, однак таке розпорядження можливе виключно з дотриманням вимог закону та спеціального правового режиму відповідного об`єкта. 
Положеннями п.30 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», визначено , що виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради здійснюється вирішення, за дорученням відповідних рад, питань про продаж, передачу в оренду, концесію або під заставу об`єктів комунальної власності, які забезпечують спільні потреби
територіальних громад і перебувають в управлінні районних, обласних рад, а також придбання таких об`єктів в установленому законом порядку.
Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договорів та інших правочинів. Водночас, відповідно до статті 6 ЦК України, сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами, тобто від імперативних норм цивільного законодавства.
Зрозуміло , що укладення договору оренди комунального майна допускається лише за умови додержання імперативних вимог законодавства, порушення яких тягне недійсність правочину.
Звичайно на правовідносини оренди комунального майна поширюється дія спеціального Закону України «Про оренду державного та комунального майна». На момент укладення договору оренди наявного в матеріалах справи діяв Закон України "Про оренду державного та комунального майна" від 10 квітня 1992 року № 2269-XII (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., № 30, ст. 416 із наступними змінами), який втратив чинність з 1 лютого 2020 року з введенням в дію Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 3 жовтня 2019 року № 157-IX.
Положеннями ст.1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено, що оренда – речове право на майно, відповідно до якого орендодавець передає або зобов`язується передати орендарю майно у користування за плату на певний строк.
Відповідно до ст.2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.
Статтею10 Закону визначені істотні умови договору, ними є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації), термін, на який укладається договір оренди, орендна плата з урахуванням її індексації, порядок використання амортизаційних відрахувань, якщо їх нарахування передбачено законодавством, відновлення орендованого майна та умови його повернення, виконання зобов`язань, забезпечення виконання зобов`язань, порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об`єкта оренди, відповідальність сторін, страхування орендарем взятого ним в оренду майна, обов`язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.
Відповідно до вимог ст.11 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), укладенню договору оренди передує оцінка об`єкта оренди, яка здійснюється за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. 
Постановою Кабінету Міністрів України №629 від 10.08.1995 затверджена Методика оцінки об`єктів оренди (далі - Методика), пунктом 1 якої встановлено, що відповідно до цієї Методики проводиться оцінка майна державних підприємств, установ та організацій, іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності, що передається в оренду, в тому числі нерухомого майна (будівель, споруд,
приміщень).
Абзацом 2 п. 2 Методики передбачено, що оцінка обов`язково проводиться перед укладенням договору оренди та перед продовженням (поновленням) договору оренди у разі, коли на момент продовження дії такого договору остання оцінка об`єкта оренди була проведена більш як три роки тому.
Пунктом 3 Методики зазначено, що поняття «незалежна оцінка» вживається у значенні, наведеному у Законі України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».
Відповідно до абз. 1, 3 ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника
суб`єкта оціночної діяльності.
Згідно з ч. 3 ст. 13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна), якщо зазначена оцінка погоджується, затверджується або приймається органом державної влади або органом місцевого самоврядування, є обов`язковим.
В силу вимог ч. 2 ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових правта професійну оціночну діяльність в Україні», проведення оцінки майна є обов`язковим у випадку оренди майна, що є у комунальній власності.
Отже, з урахуванням вказаних вище норм Закону України «Про оренду державного та комунального майна» ( чинного на момент виникнення спірних правовідносин), ст.13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», Методики оцінки об`єктів оренди, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1995 №629, при укладанні сторонами договору оренди нерухомого майна, що
належить до комунальної власності в обов`язковому порядку проводиться експертна оцінка майна, що надається в оренду та висновок про вартість майна затверджується (рецензується) органом в управлінні якого перебуває комунальне майно.
Судом встановлено , що при укладенні договору оренди від 05.07.2015 частини приміщення сільського спортивного комплексу, недотримано встановленого порядку .
Крім цього , відповідно до статті 793 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення договору 05.07.2015), договір найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (її окремої частини), укладений строком на три роки і більше, підлягає нотаріальному посвідченню.
Спірний договір оренди укладений 05.07.2015 між Ільцівською сільською радою Верховинського району Івано-Франківської області і фізичною особою підприємцем Сав`юк Наталією Іванівною, за умовами якого орендарю передано у користування (оренду) частину приміщення сільського спортивного комплексу загальною площею 79,8 кв. м, що перебуває у комунальній власності територіальної громади села Ільці, укладений у простій письмовій формі , а доказів нотаріального посвідчення не містить.
Відповідно до статті 210 Цивільного кодексу України правочин, для якого законом встановлена обов`язкова нотаріальна форма, є вчиненим з моменту його нотаріального посвідчення. Оскільки спірний договір нотаріально не посвідчений, він не може вважатися таким, що вчинений належним чином.
Згідно зі статтею 220 ЦК України, недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення правочину є підставою для нікчемності такого правочину.
Відповідно до частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин), і у такому випадку визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Оскільки спірний договір оренди є нікчемним з підстав, прямо передбачених законом, зокрема через недодержання обов`язкової нотаріальної форми, він не породжує жодних правових наслідків з моменту його укладення, а єдиним належним способом судового захисту є застосування наслідків недійсності нікчемного правочину відповідно до статті 216 ЦК України.
За усталеними висновками Верховного Суду недодержання вимоги щодо нотаріального посвідчення договору оренди будівлі, укладеного строком понад три роки, є самостійною та безумовною підставою для нікчемності такого договору.
Відповідно до статей 2, 26 Закону України «Про фізичну культуру і спорт» (у редакції, чинній станом на 05.07.2015), фізична культура і спорт є складовою системи виховання, освіти та оздоровлення населення, а об`єкти фізичної культури і спорту створюються, зокрема, для забезпечення потреб дітей, учнівської та студентської молоді.
Згідно зі статтями 1, 5 Закону України «Про охорону дитинства», держава та органи місцевого самоврядування зобов`язані забезпечувати охорону життя і здоров`я дітей, створення належних умов для їх фізичного розвитку, у тому числі шляхом збереження та належного використання об`єктів соціальної та оздоровчої інфраструктури.
Відповідно до статті 32 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до власних (самоврядних) повноважень сільських, селищних, міських рад у сфері освіти, охорони здоров`я, фізичної культури і спорту належить забезпечення розвитку фізичної культури і спорту, створення умов для занять дітей та молоді, а також управління об`єктами комунальної власності з урахуванням їх соціального та функціонального призначення.
Таким чином, сільський спортивний комплекс як об`єкт комунальної власності має спеціальне цільове (функціональне) призначення, пов`язане із забезпеченням потреб територіальної громади у сфері фізичного виховання, оздоровлення дітей та молоді, і не може використовуватися всупереч цьому призначенню.
Передача частини такого об`єкта в оренду для здійснення підприємницької діяльності, не пов`язаної із виконанням завдань у сфері фізичної культури, оздоровлення, виховання чи забезпечення суспільних потреб громади, суперечить спеціальному правовому режиму об`єкта комунальної власності та виходить за межі дискреції органу місцевого самоврядування при розпорядженні таким майном.
Додатково слід відзначити, що передача такого об`єкта для здійснення підприємницької діяльності, не пов`язаної з освітнім або виховним процесом, суперечить імперативним вимогам законодавства у сфері освіти, охорони итинства та фізичної культури, зокрема положенням Закону України “Про освіту”, які забороняють використання майна, задіяного в освітньо-виховному процесі, не за цільовим призначенням. Зазначене свідчить про неможливість легалізації такого правочину та підтверджує обґрунтованість застосування
наслідків недійсності нікчемного правочину відповідно до статті 216 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України у разі недійсності нікчемного правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за таким правочином.
Застосування наслідків недійсності нікчемного правочину у даному випадку спрямоване на відновлення порушеного права комунальної власності та усунення наслідків незаконного використання об`єкта освіти, охорони здоров`я, фізичної культури і спорту та створення умов для занять дітей та молоді.
Нікчемний правочин не створює правових наслідків, а користування майном на його підставі є таким, що здійснюється без належної правової підстави.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України на прокуратуру покладено представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.
Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що представництво прокурором інтересів громадянина або Держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів Держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
За приписами статті 53 Господарського процесуального кодексу України суд порушує справи за заявами прокурорів, які звертаються до суду в інтересах держави. У позовній заяві прокурор самостійно визначає, у чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Рішенням Конституційного суду України від 08.04.1999 у справі № 3-рп/99 встановлено, що прокурор або його заступник самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави.
Державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Із урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів Держави, обґрунтовує у позовній заяві
необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Частиною 4 ст.13 Конституції України визначено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. 
У зв`язку з цим, уповноважені державні та інші органи зобов`язані вживати (реалізувати) комплекс організаційно-правових та інших заходів, спрямованих на створення умов для такого захисту прав.
Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної фізичної чи юридичної особи, ЄСПЛ у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес».
Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України. З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого
самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб,що передбачені Конституцією та законами України. Такі ж положення закріплені у статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування.
Інтереси держави полягають також у захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі який відноситься до їх відання.
Органи місцевого самоврядування здійснюють публічні функції, делеговані державою.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні – це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади вирішувати питання місцевого управління в межах Конституції і Законів України, спільного майна територіальних громад, кожне порушення закону та незаконне відчуження об`єкту комунальної власності є порушенням законних інтересів територіальної громади, що в свою чергу завдає суттєвої шкоди інтересам держави, спричиняє підрив основ фінансово-економічної діяльності та держави в цілому.
Згідно ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Згідно положень ст. 327 Цивільного кодексу України у комунальній власності перебуває майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.
Слідує , що підставою для звернення прокурора з позовом до суду в цьому випадку є необхідність захисту матеріальних інтересів держави в частині правомірного розпорядження майном територіальної громади, а також захист права територіальної громади в особі Верховинської селищної ради на володіння, користування та розпорядження своєю власністю в найбільш вигідних та сприятливих для себе умовах.
Одним із основних принципів місцевого самоврядування згідно з вимогами ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», є судовий захист прав місцевого самоврядування.
Відповідно до положень ст. 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування», орган місцевого самоврядування має право звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.
Про порушення інтересів держави Косівською окружною прокуратурою повідомлялась Верховинська селищна рада листом від 14.04.2025 №54/1-235вих-25, в тому числі з пропозицією вжити заходів реагування.
Відповідно до листа Верховинської селищної ради від 28.04.2025№1384/4-36/10 Верховинська селищна рада Верховинського району ІваноФранківської області, 31.05.2024 та 23.07.2024 зверталась до Господарського суду Івано-Франківської області з позовними заявами про розірвання договору оренди від 05.07.2015 укладеного між Ільцівською сільською радою Верховинського району Івано-Франківської області і приватним підприємцем Сав`юк Наталією Іванівною, водночас заяви повернуті і на сьогоднішній день порушення не усунено, що підтверджує бездіяльність органу місцевого самоврядування та триваюче порушення інтересів територіальної громади і держави.
За таких обставин звернення прокурора із позовною заявою до суду з приводу порушення права власності територіальної громади відповідачем визнається судом таким ,що грунтується на законі. 

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільного права є, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення права. Застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та повернення майна є належним, ефективним та співмірним способом захисту порушених прав територіальної громади.
Припинення відповідачем статусу фізичної особи підприємця не припинило її прав та обов`язків за договором оренди від 05.07.2015, укладеним під час здійснення нею підприємницької діяльності, а також не звільнило від обов`язку повернення майна комунальної власності після припинення користування ним.
Після державної реєстрації припинення підприємницької діяльності відповідач не вчинила дій, спрямованих на припинення дії договору оренди та повернення частини приміщення спортивного комплексу, розташованого за адресою: село Ільці, вул. Теофіла Киселівського, 7 Верховинського району Івано-Франківської області.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, зокрема спори щодо укладання, виконання, припинення та наслідків недійсності правочинів, укладених у межах господарської діяльності.
Верховний Суд у постанові від 19.02.2025 у справі № 126/506/22 дійшов правового висновку, відповідно до якого спір про повернення комунального майна, переданого фізичній особі-підприємцю для здійснення господарської діяльності, є господарським незалежно від подальшого припинення підприємницької діяльності такої особи та незалежно від заявлення вимог про недійсність або нікчемність договору.
Аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03.12.2025 у справі № 199/11088/23, згідно з якою припинення фізичною особою статусу підприємця не змінює правової природи правовідносин, що виникли з господарського договору, укладеного під час здійснення підприємницької діяльності, та не впливає на визначення господарської юрисдикції спору.
Таким чином, вирішальним для визначення юрисдикції є не наявність у відповідача статусу фізичної особи-підприємця на момент подання позову, а характер спірних правовідносин, які виникли з господарського договору оренди комунального майна.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд акцентує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
У пунктах 1-3 частини першої статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судових рішеннях у справі, питання вичерпності висновків судів, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Суд надавши оцінку, як зібраним у справі доказам вцілому так і кожному зокрема приходить до висновку про задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються із судового збору та витрат,пов`язаних з розглядом справи.
Згідно зі статтею 5 Закону України «Про судовий збір» органи прокуратури не віднесені до суб`єктів, звільнених від сплати судового збору, у зв`язку з чим сплачують судовий збір на загальних підставах.
Оскільки прокурор звертається до господарського суду в інтересах держави в особі Верховинської селищної ради, яка є юридичною особою публічного права, розмір судового збору визначається за ставками, встановленими для юридичних осіб.
Відповідно до підпункту 1 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру юридичною особою ставка судового збору становить один розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно зі статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2026 року встановлено у розмірі 3328,00 грн.
Частиною третьою статті 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що у разі подання процесуальних документів до суду в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Таким чином, розмір судового збору за подання однієї позовної вимоги немайнового характеру становить: 3328,00 грн ? 0,8 = 2662,40 грн.
Позовна заява містить одну самостійну позовну вимогу немайнового характеру, а саме — зобов`язання відповідача повернути частину приміщення комунальної власності.
Судовий збір у вказаному розмірі сплачено Івано-Франківською обласною прокуратурою, що підтверджується відповідним платіжним документом.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України у разі задоволення позову судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Керуючись ст.ст.2, 13,15,74-78, 86, 123, 124,126,129,130, 169, 233,241 Господарського процесуального кодексу України, суд, - 

ВИРІШИВ:
позов задовольнити.

Зобов`язати Сав`юк Наталію Іванівну ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) повернути Верховинській селищній раді Верховинського району ІваноФранківської області частину приміщення площею 79,8 кв.м., що розташоване за попередньою адресою село Ільці, присілок Центр, 35, Верховинського району Івано-Франківської області (на даний час за адресою:село Ільці, вул. Теофіла Киселівського, 7, Верховинського району, яка змінена
згідно рішення Ільцівської сільської ради від 14.12.2018 «Про перейменування присілків на вулиці в с. Ільці») та перебуває у власності територіальної громади Верховинської селищної ради Верховинського району ІваноФранківської області .

Стягнути з Сав`юк Наталії Іванівни ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2662,40 грн на користь Івано-Франківської обласної прокуратури (ЄДРПОУ 03530483, рахунок (IBAN) UA668201720343120001000003924, банк отримувача: Державна казначейська служба України, м. Київ, код банку отримувача - МФО 820172) .

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне рішення складено 10 .06.2026

Суддя С.М.Кобецька